Borítószöveg

Hunyd le a szemed, és képzeld magad elé egy meseszép vidéki falu aprócska templomát, finoman elegáns menyasszonyi ruhákat, rózsacsokrokat, kecses pezsgőspoharakat. Egyszóval, képzeld magad elé a nagy betűs Romantikát.

Ezt a képet látja maga előtt álmaiban Beth, Rachel és Lindy, akik mindhárman válaszúthoz érkeztek, készen arra, hogy végre azt tegyék, amit a szívük diktál. A három grácia véd és dacszövetségbe lép, és együtt indítják el álmaik vállalkozását: hamisíthatatlanul stílusos vidéki esküvők szervezését, megfizethető áron. Hamarosan ott találják magukat a helyiek szerelmi életének kellős közepén, és miközben megtanulnak tortát díszíteni vagy éppen a dédmama esküvői ruháját a csinos menyasszonyra szabni, óhatatlanul is slamasztikába keverednek. Hiszen ha a szerelem bajjal jár, az esküvő csak tetézi a bajt Vajon kibírja-e a barátság a sok megpróbáltatást? És mi lesz, ha a nagybetűs Szerelem közbeszól?

A Francia kaland, a Szerelmes levelek és számos egyéb nemzetközi bestseller szerzője e kötetében ismét egy lélekemelő, romantikus és szórakoztató történettel kedveskedik olvasóinak.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

A Vintage Wedding, Century, 2015

Fordította Molnár Júlia Dóra

Copyright © Katie Fforde Ltd, 2015

Hungarian translation © Molnár Júlia Dóra, 2016

Névtipográfia © Ruth Rowland

Borítófotó © PuzzlePix/Ullstein Bild

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-954-0

Felelős szerkesztő Horváth Annamária

Olvasószerkesztő Vilcsek Andrea

Borítóterv Kovács János

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Cotswold varázslatos városában élek, vidéken, a családommal – a lelkem mélyén ízig-vérig vidéki lány vagyok. Akkor kezdtem el írni, mikor édesanyámtól karácsonyra egy „kezdő író”-készletet kaptam, és emlékszem, ahogy elkezdtem, onnantól kezdve nem tudtam többé abbahagyni. A Veszélyesen élni volt az első novellám, és azóta nincs megállás.

Bármerre nézek, ihletet találok a következő könyvre, és szinte nincs olyan, hogy ne inspirálna egy-egy helyzet vagy ember, amellyel vagy akivel találkozom. Amikor tévét nézek (ugyanis ez is kutatómunka!), a szenvedélyes beszélgetéseken át, egyszerűen imádom, ahogy az íráson keresztül lehetőségem van belekóstolni más emberek életébe, és akár kipróbálni olyan foglalkozásokat, melyeket sosem tanultam. Minden könyvemben egy-egy újabb szakmát próbálok ki, és a kutatómunkának köszönhetően életre tudom kelteni őket a papíron. Voltam már aukciósház kikiáltója, kipróbáltam magam fazekasként, újrakárpitoztam bútorokat, rapidrandi-honlap mögé bújva kötöttem össze szíveket, sőt, túlélőtúrát is teljesítettem sikeresen.

Imádok írni; számomra ennél nincs kielégítőbb és örömtelibb foglalkozás. Kifejezetten szeretem, ha szerelem szövődik a regényben. A világ legjobb dolga szerelembe esni és szerelmesnek lenni, és boldog vagyok, mikor a szereplőim az olvasóim előtt ezt átélhetik.

A további részletekért kattints az oldalamra (www.katiefforde.com), keress Facebookon, és kövess @KatieFforde Twitteren is!

Ajánlom ezt a könyvet szívem két legkedvesebb arájának, Briony Wilson-Fforde-nak

és Heidi Fforde-nak.

Mindketten álomszépek voltatok –

köszönöm a csodálatos élményt, hogy veletek ünnepelhettem a szerelmet.

Első fejezet

Beth Scott az órájára pillantott, aztán sietve kilépett a Skype-ból, és a laptopját is kikapcsolta. Ha nem siet, menthetetlenül el fog késni a városházán tartott rendezvényről. Nem mintha különösebbe izgalmasnak ígérkezett volna az este, tulajdonképpen fogalma sem volt, az esemény apropójáról, egyszerűen a helyi boltban rásóztak egy tombolát, ami az estre szólt. Ha kíváncsi, hogy nyert-e, el kellett mennie. Különben – és ettől nem érezte magát jobban, sőt, kifejezetten szánalmasnak ítélte a helyzetet – még az is lehet, hogy találkozik ott valakivel, akivel akár jó barátok is lehetnek, vagy még inkább – és ennek örült volna jobban –, aki esetleg munkát is ajánl neki. Már egy hete élt Chippingfordban egyedül, és ez idő alatt a boltosokon kívül csak a nővérével beszélt, azt is csak a Skype-nak köszönhetően. Nagyon messze volt a barátaitól, és közeledett a karácsony – életében először töltötte otthonától távol az ünnepeket –, de még nem sikerült mindenkit utolérnie. Magányos volt, és nem ártott volna egy jól fizető meló sem, lehetőleg aznapi munkakezdéssel. Ugyan nem fogyott még el az összes pénze, de nagyon oda kellett figyelnie, mire költ.

És mégis, ahogy kilépett a kis bérelt kunyhóból (tulajdonképpen nyaralóból, de hálás volt, hogy bérelheti), és átvágott a falun, újfent nagyon szerencsésnek érezte magát, hogy ilyen gyönyörű helyen sikerült megvetnie a lábát. Nem egy „kis ékszerdoboz”, de kifejezetten szép volt, központban a templom–kocsma–bolt szentháromsággal, a sok zöldellő növénnyel, és még az iskola is ott volt a közelben.

Megérkezett a városházára, ami pont a templom mögött volt egyébként, és rádöbbent, hogy ez az építmény távol áll külcsínben a falu többi, bájos épületétől. Kinyitotta az ajtót, a szíve a torkában dobogott. Kicsit el is pirult. Indulás előtt bele se pillantott a tükörbe, csak sietve felhajtotta télikabátja kapucniját, hogy idegennek ható rövid haját eltakarja, és kisietett a házból. De a kedves mosoly, mellyel az ajtó mellett álldogáló hölgy fogadta, mindezt pillanatok alatt feledtette vele.

– Ó, jó napot – üdvözölte a hölgy. – Úgy örülök, hogy el tudott jönni! Én Sarah vagyok. A boltban találkoztunk, ha emlékszik.

– És maga vett rá, hogy vegyek tombolát – emlékeztette őt Beth.

Mikor Sarah győzködte, hogy vegye meg, még nem tűnt jó ötletnek, hogy olyasvalamire költse a pénzét, amit nem tud megenni, de így utólag nem bánta meg a vásárt. Sarah szemrevaló, középkorú hölgy volt, egy kicsit bolondosnak tűnt. Egyébként olyan volt, mintha kifejezetten Bethre várt volna ott az ajtóban.

– Ő a lányom, Lindy. Majd ő segít eligazodni az este folyamán. És rajtunk kívül meg egyetlen nem nyugdíjas korú ember van a teremben, ott ül a sarokban. Lenne kedved csatlakozni hozzá?

– Anyám szerint, csak mert mi hárman vagyunk egyedül ötven alattiak, azonnal barátok is leszünk – mondta Lindy, míg Betht kormányozta a tömegen át. – De jót akar, és olyan örömmel mesélte, hogy sikerült eladnia két tombolát olyanoknak, akiket még nem is ismer. Mintha olajkutat fedezett volna fel a főutcánk közepén, úgy ragyogott az arca.

Beth elmosolyodott.

– Beth vagyok. És nem hiszem, hogy az emberek alapvetően örülnének, ha a csodaszép főutcájuk olajfinomítóvá alakulna.

Tetszett neki Lindy. Ő is farmert és pulcsit viselt. Mézszőke haját egy rakoncátlan csomóba kötötte, és pókemberes kitűzője volt.

Lindynek is tetszett Beth vicce.

– Rossz példa volt. De biztos vagyok benne, hogy érted, hogy értem.

– Hogyne. – Beth a saját édesanyjára gondolt. Ő is szerette összepárosítani az embereket. Csak az ő szisztémája rendszerint a pénzen, társadalmi helyzeten és munkahelyi beosztáson alapult.

Lindy szégyellősen folytatta:

– Anya szerint nagyon fontos lenne, hogy új embereket ismerjek meg, úgyhogy valahányszor megismer valakit, aki új arc a környéken – és ez általános iskolás korom óta meglehetősen sok embert jelent –, azonnal letámadja őket, és bemutat minket egymásnak, hogy hátha, és ezt a kifejezést csak ő használja előszeretettel, öribarik leszünk egy csapásra.

Beth felnevetett.

– Feltételezem, ki sem látszol mára belőlük.

Lindy nagyon csinos volt, és barátságos, ráadásul helyi is; Beth biztos volt benne, hogy mindenkivel jóban van a környéken.

Lindy megrázta a fejét.

– Ami azt illeti, nincsenek sokan. A legtöbben elköltöztek, anyu ezért aggódik. De nézd csak, ott van Rachel. Anyu azt mondta, Londonból jött. Abban a házban lakik, amit nemrég újítottak fel. Még csak nem régóta él a faluban.

– Helyes – mondta Beth. – Menjünk oda hozzá. – Kimondottan bátornak érezte magát. Lindyt már kellőképp megkedvelte, és fel volt rá készülve, hogy Rachelt is a szívébe zárja.

Rachel azért egy kicsit idősebb, mint ők, állapította meg, mikor odaértek mellé. Valóban nagyon londoninak tűnt a gondosan kitalált, makulátlan ruhájában. Beth vidéki lánykának érezte magát mellette.

Ám dacára csillogóan fényes, vörös hajának és valószerűtlenül kifehérített fogainak, Rachel mosolygott, és úgy tűnt, örül a két lány közeledtének.

– Sziasztok. Te bizonyára Lindy vagy…

– Én pedig Beth.

– Sziasztok. Rachel vagyok.

Most, hogy közelebbről szemügyre tudta venni, megállapította, Rachel is kellőképp magányos lehet; mi másért örült volna ennyire annak, hogy két korabeli, de inkább kicsit fiatalabb, ráadásul határozottan utcaiba öltözött lány az asztalához lépett? Ha még csak most költözött a frissen befejezett házba, nyilvánvalóan nem volt sok lehetősége új emberekkel találkozni.

A pár pillanatnyi kínos csendet Lindy törte meg:

– Nagyon tetszik a hajad, Beth.

Beth ösztönösen végigsimított a saját fején. Pár nappal ezelőtt vágatta le ilyen extrém rövidre a haját, és még nem szokta meg.

– Szerinted nem olyan, mintha hirtelen felindulásból estem volna neki, hogy jótékonykodjak a levágott tincsekkel?

A másik két lányból egyszerre tört ki nevetés.

– Egyáltalán nem! – tiltakozott Lindy.

– De tényleg azért vágtad le, hogy jótékonykodj? – kérdezte Rachel.

– Dehogy! Bár most per pillanat azt kívánom, bárcsak így tettem volna, akkor legalább lenne rá jó magyarázatom ahelyett, hogy hirtelen felindulásból utasítottam így a fodrászt. Világéletemben legalább a hátam közepéig érő hajam volt. Anyám visítva tiltakozott, valahányszor le akartam vágatni.

– Szerintem zseniális – mondta Rachel. – Kiemeli az arcodat. A szemed egyszerűen hatalmas tőle. Jaj, ne haragudj, ez lehet, hogy sok volt picit.

– Kolbászkát valaki? – Egy derűs arcú nő jelent meg mellettük, aki az említett húsrudakat tolta kínálóan az orruk alá. – Én magam készítettem.

– És remekül is néz ki – mondta Lindy. – Mrs. Townley konyhaművészete híres a faluban.

– Köszönöm, Lindy kedves. Mindig jólesik az embernek, ha elismerik – pirult el Mrs. Townley.

Bethbe hirtelen belehasított a felismerés, hogy ma még alig evett valamit, és gyorsan vett a finomságból.

– Vegyél még – erősködött Mrs. Townley.

– Udvariatlanság lenne, ha csak ennyit ennél – tett rá egy lapáttal Lindy.

– Hát ez esetben… – egyezett bele Beth, és kivett még egy kolbászkát.

Miközben evett, Beth körülnézett, és sommázta, hogy az emberek nélkül a hall kifejezetten sivár tér lenne. A zöldes-gesztenyebarna falra ráfért volna egy alapos festés. A plafon magas volt, itt-ott pár kiégett villanykörte és szarufák, és szinte üvöltött a nagytakarítás és egy új dizájn után.

– Milyen szép épület lehetne – mondta ki hangosan csak úgy, magának.

– Pontosan ezen gondolkoztam én is – felelte Rachel. – Mondjuk, én a régi épületek szerelmese vagyok.

– Akkor, kérlek, sürgősen szeress bele a városházába – esedezett Lindy. – Akik jelenleg használják, nem tesznek semmit érte, de anyu szerint a tető hamarosan vagy beomlik, vagy beázik. Azt mondja, ha az emberek nem fognak össze, és kezdenek vele valamit sürgősen, teljesen le fog pusztulni. Már mióta szeretne szervezni „Mentsük meg a városházát!” egyesületet…

– Bűn lenne hagyni lepusztulni ezt a sok szépséget – mondta Rachel, és alaposan körbenézett a teremben.

Beth követte a tekintetét, és sajnálattal döbbent rá, hogy minél tovább nézi, annál több lepukkant részt fedez fel maga körül.

– Itt a bor – mondta Lindy pár pillanattal később. – De lehet, hogy házilag pancsolt.

– Biztos finom – mondta Beth. A „házilag pancsoltból” arra következtetett, Lindy kicsit szégyelli a vidékiségét, de őt egyáltalán nem zavarta ez a tény. Beth elvett egy pohárral az ősz hajú hölgy tálcájáról, aki csodás kötött pulcsiban lépett melléjük. – Ez lesz az első pohár borom, mióta leköltöztem ide.

– Ó, te is új vagy ezek szerint? – kérdezte Rachel. – Én csak tíz napja érkeztem. Mármint költöztem ide, úgy értem.

– Mindenki olyan izgatott lett, mikor kiderült, hogy ide költözöl – mondta Lindy. – Sokáig fogalmunk sem volt róla, vajon ki is jön közénk. Egy család? És házaspár?

– Hát, csak én – mondta Rachel.

Beth nem tudta eldönteni, hogy vajon jól érzi-e a hangjából kicsendülő dacot, hogy megtörje a beállt, kissé kínos csöndet, ezt mondta:

– Hát, én bérlem a házikót.

– Azt a kis bájosat a kicsit kopottas verandával? – kérdezte Lindy.

– Azt. A húgom leendő sógorságától bérlem. Kicsit bonyolult – pirult el Beth.

Rachel grimaszolt.

– A húgod férjhez megy, és a vőlegénye családja adja albérletbe neked?

– Igen! Sokkal ügyesebben megfogalmaztad, mint ahogy én elmakogtam. És azért bérelhetem, mert én szervezem az esküvőt. – A drámai hatás kedvéért elhallgatott. – Skype-on keresztül.

A másik kettőből ezt hallva kitört a nevetés.

– Elég nagy kihívásnak hangzik – mondta Lindy.

– Az bizony, ráadásul minimális költségvetésből. De a húgom segített lakást találni, miután befejeztem az egyetemet, és összevesztem anyámmal, így haza nem mehettem. Szóval tartozom neki ennyivel. És nagyon-nagyon igyekszem megfelelni és remek munkát végezni – mondta Beth.

– Hogyhogy nem az anyukád szeretné megszervezni a húgod esküvőjét? – kérdezte Lindy.

– Dehogynem szeretné, rettentően szeretné. De annyira részletekbe menően, hogy Helena inkább engem kért meg. Ő jelenleg nincs is az országban.

– Nekem baromira tetszik a skype-os esküvőszervezés… – mondta Rachel.

– Megtarthatnátok itt, a városházán – mondta Lindy. – Ha addig sikerül felújítani. Akkor meglenne a szép hely, olcsón.

– Ami azt illeti, ez nem is rossz ötlet – mondta Beth. – Szerinted mikorra készülhetnek el a felújítással? Augusztus végére tervezik az esküvőt.

Lindy megrázta a fejét.

– Ne haragudj, nem akartam hiú reményeket kelteni. Esélytelen, hogy idén kész legyen. Reménytelennek tűnik.

Rachel újra a plafont kezdte el vizsgálni.

– Mondjuk egy festés már nagyot dobna a helyen.

Beth bólintott, és lassan körvonalazódott benne egy gondolat.

– Nagyot! És szükségünk lenne még egy csomó virágra, és zöld növényre. És kellenek még drapériák.

– Hát a drapériával tudok segíteni – mondta Lindy. – Tudok varrni.

– Az a munkád? – kérdezte Beth. – Varrsz?

Lindy vállat vont.

– Bizonyos szempontból igen, de alapvetően a fiaim mellett főállású anya vagyok.

– Vannak gyerekeid? – kérdezte Beth. Meg volt lepve. Úgy tippelte, Lindy nagyjából korabeli lehet, húszas évei elején járhatott. Szóval túl fiatalnak tűnt, hogy már anyuka legyen.

Lindy bólintott.

– Ketten is vannak. Hat- és háromévesek. Kis majmok, ha engem kérdezel. Általában.

Beth érezte, hogy a kis majmokat csak megszokásból mondja, de nem így gondolja igazából.

– És te mivel foglalkozol? – kérdezte Lindy. – Már azon kívül, hogy a húgod esküvőjét szervezed.

Beth vállat vont.

– Jelenleg semmivel. De ideje lenne találni valami munkát. Van tartalékom, és bár anyám előtt ez titok, apukám még mindig kisegít, pedig már befejeztem az egyetemet. Ami jól jön, de szeretnék most már a saját lábamra állni.

– Most diplomáztál?

– Múlt nyáron. Anyám szerint könyvtár–ruhatár szakon, de én másképp látom. Nem angol szakra mentem, pedig ő nagyon ezt szorgalmazta volna, sőt. Olyan szakot választottam, ami ettől a lehető legtávolabb esik. És jelenleg munkanélküli vagyok – mondta, és elhallgatott, mert attól félt, Lindy azonnal szerencsétlennek fogja őt elkönyvelni. – Dolgoztam egy bárban Brightonban karácsonyig, de aztán elegem lett belőle. – Grimaszolt egyet, hogy még jobban érzékeltesse. – Az anyám szerint az én hibám, és megérdemlem, amiért ilyen felesleges szakot választottam, és ennyi erővel egyetem helyett mehettem volna csaposképzőbe is. – Beth felnevetett, ezzel próbálta palástolni, mennyire bántották őt anyja szavai. – Pedig ahhoz nem kell nagy képzettség.

– És szerinted is feleslegesen végezted el az egyetemet? – kérdezte Lindy.

– Egyáltalán nem. Végre kiszakadtam otthonról, éltem, rengeteget láttam és tapasztaltam, és összességében remekül éreztem magam. – Beth elhallgatott. – Te nem jártál egyetemre?

Lindy megrázta a fejét.

– Nem. Viszont egyből terhes lettem. Abból is nagyon sokat tanul az ember!

– Lefogadom – mondta Beth.

– Imádom ezt az épületet – szólt közbe Rachel. Úgy tűnt, nem igazán figyelt a beszélgetésre. – Hihetetlen ez a rusztikus báj, ami belengi.

– Hamar elmegy tőle a kedved, ha meglátogatod a női szakaszt – mondta Lindy.

– Ó. A női szakaszt – ismételte Beth, és rádöbbent, hogy tulajdonképpen ideje is lenne elnézni arra. – Ott találom?

Lindy bólintott.

– Keresztül a MOS ÓK feliratú ajtón. Valaki viccesnek tartotta lekaparni a D betűt.

Beth nevetett, és elindult a felirat felé. Míg távolodott a többiektől, mintha hallotta volna, hogy Lindy utána szól: sok sikert.

A mosdó ugyan tiszta volt, de meg lehetett fagyni, az ülőkére pedig alig mert ráülni, attól félt, összetörik alatta. Átfutott a fején, hogy noha nem sokan használják az épületet, valakinek eszébe juthatott volna kicserélni a deszkát.

Mikor kijött, a nadrágjába törölte meg kézmosás után a kezét, és egy korabeli férfi toppant mellé, aki valahonnan ismerős volt.

– ’napot! Maga az a fiatal hölgy, aki abba a bájos kis házikóba költözött?

Beth próbálta ez alapján beazonosítani.

– Attól tartok, igen.

– Már láttam errefelé. Hogy érzi magát nálunk?

– Nagyon jól, köszönöm – mondta Beth, és elmosolyodott.

Ezt a férfi bátorításnak vette, és folytatta:

– Nos, én Bob vagyok. Van egy garázsom a Cheltenham Roadon. Öröm ilyen kedves, fiatal, új arcot látni a környéken.

Beth bólintott, és azon tűnődött, mit is kéne gondolnia arról, hogy a jelek szerint mindenki tudja, hogy most költözött ide, és azt is tudják, pontosan hol lakik. De úgy döntött, ez biztos a vidéki élet velejárója, ahogy a kiváló kolbászkák és a házilag pancsolt bor is.

– A legtöbb itteni lakos kiöregedő-félben van – folytatta Bob. – Nagy szükség van az ilyen fiatalokra, akik itt telepednek le.

Ez a szókimondó fejtegetés egy pillanatra meghökkentette Betht. Aztán rájött, hogy mindennapos jelenség, hogy a fiatalok elrepülnek innen – vagy unják az itteni életet, vagy nem találnak munkát.

– Pedig csodálatos környék. Még a tél is mesebeli.

– Valóban – nevetett fel hangosan Bob, majd folytatta. – És épp most következik a tombola. Kéznél van a sajátja? Szeret játszani?

Beth, aki annyira nem volt oda a játékokért, bólintott, és elővette a szelvényét a zsebéből, majd mindketten a színpad felé indultak. Bob feszülten figyelt a nyerőszámokra. Úgy tűnt, abban bízik, minél erősebben drukkol Bethnek, annál nagyobb eséllyel nyer a lány valamit.

Ami természetesen egészen az utolsó számig nem jött be. Ekkor viszont Bob átkukucskált a válla mögött, és nagyot kiáltott:

– Van egy nyertesünk!

Beth ellenőrizte a számait. Valóban nyert. Nagyon remélte, hogy nem a házi készítésű petrezselyemlikőrt, ami egyike volt a nyereményeknek. Kíváncsian várta a sorsát.

– Ajjaj, attól tartok, egy kis kavarodás van – mondta a férfi a mikrofonba. – Két szelvényt is kiadtunk ezekkel a számokkal.

Beth már épp mondta volna, hogy semmi gond, nem bánja, ha nem ő nyer, de aztán a versenyszellem legyőzte a szerénységet.

– Nos, ez hogy történhetett? – kérdezte Bob.

– Ezt majd később kiderítjük – mondta a férfi a mikrofonba, amit még mindig a kezében tartott, noha az emberek már ott álltak mind körülötte, és nem lett volna szükség rá. – Kinek van még nyertes szelvénye?

Lindy tűnt fel Rachellel.

– Itt vagyunk!

Beth nagyot sóhajtott megkönnyebbülésében.

– Ó, huh, akkor minden rendben. Bármit is nyertünk, a tied lehet, Rachel. Biztos vagyok benne, hogy nekem nem fog hiányozni – mondta, aztán észbe kapott, hogy lehet, hogy ez kicsit udvariatlan volt.

– Tudod egyáltalán, mi az? – kérdezte Rachel.

– Nem. Te tudod? – kérdezett vissza Beth.

Rachel bólintott.

– Egy igazán bűbájos vintage teáskészlet. Szerintem meglátod, és nem fogsz róla lemondani – mondta, és látszott rajta, ő is mennyire szeretné. – Nekem már van hasonló mintájú otthon. Egy valódi Shelley.

– Akkor ragaszkodom hozzá, hogy a tied legyen – mondta Beth. – Komolyan.

– Az nem lenne helyes – ellenkezett Rachel.

– Nem, de tényleg…

Lindy megérezte, hogy ez a vita sokáig eltarthat, ezért úgy döntött, közbeszól:

– Ha most a fiaimról lenne szó, azt mondanám, osztozzatok meg rajta.

Rachel felé fordult.

– Hogy lehet megosztozni egy teáskészleten?

Lindy bólintott.

– Szerintem egyszer legyen nálad, máskor Bethnél.

Ezalatt Bethnek volt ideje szemügyre venni a nyereményt, és megállapította, hogy valóban szemrevaló készlet. És míg csodálta, lelki szemei előtt megjelentek a sütemények és szendvicsek, melyeket ezzel szolgálhatna fel. Egy vintage esküvő: ez illene Helenához, nem egy procc, csillogó, pezsgőbe fullasztott magamutogatás, amit az anyjuk tervezett volna neki, ráadásul sokkal költséghatékonyabban meg lehetne szervezni. Hirtelen rátört a pánik, mikor belegondolt, mennyire nem áll még sehogy a teendőkkel. Komolyan, fogalma sem volt, mibe vág bele, mikor nekikezdett. Muszáj lesz belemerülnie az internet legmélyebb bugyraiba, hogy mindent kézben tudjon tartani. Az egyik leghasznosabb dolog, amit az egyetemen tanult, hogy az eBay megoldás lehet mindenre.

– Miért nem ülünk be valahova, hogy megbeszéljük, mi legyen? – kérdezte Lindy. – Felhívnám a nagyit, nála vannak a fiúk, megmondom, hogy kicsit kések, és akkor lenne időnk mindent elrendezni.

Kis idővel később a három fiatal nő belépett a pubba.

Beth körülnézett. Nem ilyennek képzelt korábban egy vidéki pubot. Nem volt lambéria, kiömlött sör, se lovak az ajtó elé kötve. Sokkal sikkesebb, már-már csajos dizájn fogadta, olyan volt, mint egy jó barátnő kedves nappalija. Egy szikrázó, fekete hajú lány állt a pult mögött, úgy tűnt, ő felel mindenért.

Beth ekkor rádöbbent, hogy alig van nála pénz.

– Öhm, hacsak nem egy-egy italt iszik mindenki, lehet úgy, hogy külön fizetünk?

Lindy is megkönnyebbültnek tűnt.

– Jó ötlet. Különben sem tudnék hosszabban maradni.

A pulthoz mentek.

– Szia, Sukey – mondta Lindy. – Hoztam magammal pár új arcot.

Sukey elmosolyodott.

– Király. És mit kértek?

– Vörösbort – vágták rá kórusban.

– Hozom is. És mi az ott a kezedben? – mutatott Rachel kosarára kíváncsian.

– Ez volt az egyik nyeremény a tombolán. Beth és Rachel közösen nyerték – magyarázta Lindy. – Valaki rosszul nyomtatta ki a tombolákat, ezért volt keveredés.

– Ügyes – mondta Sukey, és letett két poharat a pultra. Aztán egy harmadikért nyúlt.

Mikor mindhárman megkapták az italukat, az egyik kanapé felé indultak, ami a kandallóhoz a legközelebb állt. Előtte egy hatalmas vadászkutya hevert kinyújtózva. Hanyagul megemelte a farka legvégét, mikor észrevette a három, felé közeledő nőt.

– Ne haragudj, nem figyeltem eléggé, mikor magyaráztad, de ha jól értem, te szervezed a húgod esküvőjét? – kérdezte Rachel.

– Nos, anyám úgy gondolja, hogy ehhez kizárólag neki lenne joga, és ő tudja pontosan, a húgom mit akar. Márpedig ha ő fizeti, nyilván ő is dönti el, milyen legyen.

– Egy anyazilla – mondta Lindy. – Már hallottam róluk. Folytasd.

– Nos, a nővérem nem akarja a székesegyházban tartani az esküvőjét, mivel nem jár abba a templomba, és eszébe sincs utána egy hotelben olyan emberekkel ünnepelni, akiket még kábé életében nem látott. – Elhallgatott. – Úgyhogy elvállaltam, hogy csatába indulok helyette, és megvívom ezt a harcot anyánkkal.

– És feltételezem, jó oka van rá, hogy ne ő maga szervezze – jegyezte meg Rachel. – Nem tudom elképzelni, mi akadályozhatja meg abban, hogy ő maga szervezze élete egyik legfontosabb napját.

Beth bólintott.

– A vőlegényével jelenleg utazgatnak. Úgy érezték, ha most nem mennek, többé nem lesz lehetőségük. Jeff új munkahelyen kezd szeptemberben, úgyhogy tényleg most vagy soha. Nincs több évük arra, hogy barangoljanak a világban. – Beth rádöbbent, ezt most úgy mondta, mintha mentegetőzne a nevükben. – Nos, képzelhetitek, anyám hogy fogadta ezt a hírt. Csak tátogott – tette hozzá, hogy érzékletesebb legyen a beszámoló. – És mivel én most költöztem új helyre, és még nincs munkám, adódott, hogy elvállalom a szervezést.

– Te jó ég – mondta Lindy. – Az én anyukám egy tündér volt az esküvő szervezésekor. És a váláskor is, ami azt illeti.

– És mi az oka, hogy anyád szerint neki van csak joga megszervezni a húgod esküvőjét? – kérdezte Rachel. Úgy tűnt, ő olyan nő, aki szeret minden apró részletet egyben látni.

– Szerintem, mert anno az ő anyja ugyanezt csinálta vele, és úgy érzi, itt az ideje ezt visszaadni, és kézben tartani a dolgokat. Képtelen megérteni, hogy miért nem engedi őt a húgom az esküvője közelébe.

– És mi a helyzet az apukátokkal? – kérdezte Lindy.

– Ő egy áldott jó lélek, a költségek rá eső részét odaadta a húgomnak a szervezésre, amit ő az utolsó pennyig az utazásra költött.

– És apukád nem bánta? – Rachel kicsit megrázta a fejét. – Ne haragudj, ha túl sokat kérdezek, előfordul.

– Semmi gond. Nem, nem bánta, bár egy kicsit valóban meglepődött. De Helena már akkor érezte, hogy ez nagy harc lesz anyánkkal, ezért úgy döntött, megmenti a pénzt, és inkább elmegy világot látni.

– És akkor mennyi maradt az esküvőre? – kérdezte Lindy. – Ha gondolod, örömmel segítek, én remekül meg tudok szervezni szinte bármit, akár semmiből is.

– Hát ez remekül hangzik! – mondta Beth és nagyot nevetett. – Mert kábé ez a költségvetés. Szinte semmi.

– Szerintem ez rettentően izgalmas kihívás – mondta Rachel. – Én is voltam férjnél, nem hosszan mondjuk, és nagyon kis okos, nagyon költséghatékony lagzit tartottunk, néhány hasonlóan költséghatékony vendéggel. Szerintem ezek a kicentizős lagzik sokkal izgalmasabbak.

– Az én esküvőm is szűk körű volt – mondta Lindy. – De mivel már terhes voltam, nem igazán érdekelt. – Zavartan felnevetett. – Csak addig tartott, míg sikeresen újra teherbe nem estem.

– Nem kell válaszolnod, ha nem szeretnél – kezdte Beth –, de hogy eshettél véletlenül teherbe? Nem tűnsz butácskának. És hogy aztán újra…?

– Ez egy kicsit furán hangzik – nézett tágra nyílt szemmel Bethre Rachel.

– Nem, semmi gond – mondta Lindy. – Az én nagy tragédiám, hogy a kettő közül a rosszabbik testvért választottam.

– Ó, öreg hiba – mondta Beth.

Lindy meglökte őt, és rágrimaszolt. Bethnek pedig el is illant túlzott kíváncsisága miatti lelkiismeret-furdalása. Lindyt a jelek szerint egyáltalán nem zavarta, hogy erről beszélhet, sőt.

– Rettenetesen szerelmes voltam, persze nem szerelem volt, hanem elvette az eszemet a rajongás, de nagyon. És a srác sokkal idősebb volt nálam. Öt évvel.

– Az semmi felnőttek között – mondta Rachel. – Viszont sok, ha… mennyi idős is voltál?

– Tizenhat. A srác elment külföldre dolgozni vagy tanulni, vagy mindkettőt, már nem is emlékszem. Mindegy, az öccse itt maradt, mindketten zaklatottak voltunk, és leültünk egy italra. És akkor kiderült, hogy belém van zúgva, amit én addig észre sem vettem Angus miatt. Ő a bátyja. És akkor megvigasztaltuk egymást.

– Na, így még senki nem nevezte a szexet – mondta Beth, és igyekezett tartani a lépést a történettel.

– De Beth! – szólt rá Rachel.

– Bocsi – motyogta Beth, és elpirult.

– Szóval terhes lettem, és természetesen a szüleim teljesen kiborultak. Hogy elrontottam az életemet…

– A srác rontotta el, nem te – szólt közbe határozottan Rachel.

– Mindegy is, hát addig tartott a kapcsolat, míg újra terhes nem lettem. Akkor ő kiszeretett belőlem, és elváltunk.

– És te? Te is legyőzted a rajongásodat? – kérdezte Beth.

– Beth! Hát most mondtam, hogy nem szerelem volt. A rajongás nem tart olyan hosszan… – mondta Lindy, de olyan hangon, hogy Beth eltűnődött, vajon komolyan gondolja-e.

Aztán nagyot sóhajtott, mert kicsit azért letaglózta Lindy története.

– Hát ti ketten szép példák vagytok arra, miért ne menjünk férjhez. Talán azzal tenném a legjobbat, ha lebeszélném a húgomat erről a tervről.

Lindy és Rachel egyszerre kezdett tiltakozni.

– Eszedbe se jusson! Én csak tizenhét voltam, mikor férjhez mentem – magyarázta Lindy. – A válás már az oltár előtt borítékolva volt.

– Én pedig… – kezdte Rachel és elhallgatott. – Nos, én szerelemből mentem férjhez. És szerintem ő is szeretett engem. Csak nem eléggé. És elsodródtunk. – Megint elhallgatott. – És talán nem is voltam tökéletes, okos felesége.

– Eszembe sem jutna bárkit lebeszélni a házasságról, csak mert nekem nem jött össze – fűzte hozzá Lindy.

– Nekem sem – helyeselt Rachel, és elmosolyodott. – Különben is, ha lebeszéled a húgod az esküvőről, kinek fogok segíteni?

– De tényleg lenne kedved? Amúgy esküvőszervező vagy?

Rachel megrázta a fejét.

– Dehogy. Könyvelő. Szabadúszó. De nem bánnám, ha végre valami kreatívval foglalkozhatnék.

Lindy bólintott.

– Bár úgy hallottam, a kreatív könyvelők sokszor megütik a bokájukat.

Mivel mindezt faarccal mondta, eltartott pár pillanatig, míg a többiek rájöttek, csak viccel.

– Épp ezért kellene máshol lekötni a kreatív energiáimat – mondta Rachel. – Nagyon jó lenne kezdeni valamit a városháza nagytermével is, például.

– De mégis mit? – kérdezte Lindy. – Biztos vagyok benne, anyám szívesen meghallgatná az ötleteidet.

– Még nem volt időm ötletelni, egyszerűen szerintem egy csodálatos épület, és ha fel lenne újítva, újra a régi fényében tündökölne. Tökéletes esküvői helyszín lenne. Alig pár lépésre van a templomtól. Most képzeljétek el, ahogy a násznép átvonul a feldíszített főutcán…

– …és a menyasszony a sárban húzza végig gyönyörű, hófehér uszályát… – folytatta a gondolatot Lindy.

– …míg el nem ér a gyönyörűen dekorált, kecskelábú asztalokig – fejezte be Rachel, majd még hozzátette. – Na meg persze az új drapériák.

Beth ránézett.

– Az fantasztikusan hangzik. Ráadásul előre tudom, hogy anyám minden pillanatát utálná. Úgyhogy azonnal felhívom Helenát, hogy elújságoljam a fejleményeket.

– Szerintem neked azt kéne szem előtt tartanod, amit Helena szeretne, nem azt, amit anyád utálna – figyelmeztette Lindy.

Beth bólintott.

– Tudom, de azt is, hogy Hels imádná, ha itt lenne az esküvő. Majd mindent elmesélek neki Skype-on, mikor felhívom. Anélkül nem is tudom, mi lenne velünk, most, hogy úton van – tette hozzá.

– De vajon tényleg örülne neki, ha itt lenne az esküvője? – kérdezte Lindy.

– Szerintem igen – Jeff szüleinek vannak itt kapcsolatai. A kisház is az övék, amiben most élek. Terveik szerint nyugdíjas korukban itt élnek majd valahol a környéken.

– Ettől még úgy gondolom, a hely nem alkalmas egy esküvőre – dacoskodott Lindy. – Ti most látjátok csak, amikor tömve van, és ilyenkor a szebbik arcát mutatja. De még irtó sok munka ráférne.

– Mondd még egyszer, mikor is lenne az esküvő, Beth? – kérdezte Rachel.

Beth vállat vont.

– Még nincs kitűzve a pontos időpont. De valamikor augusztus legvégén.

– Ezek szerint addig biztosan itt leszel? – kérdezte Lindy. – Nem fogják másnak kiadni a házat?

– Nincs kizárva. Most csak azért vagyok ott, mert a biztosítás elveszik, ha a ház lakatlan, vagy valami ilyesmi. De amint találok munkát, másik otthont keresek. Bár nem hinném, hogy ezen a környéken dúskálunk az állásajánlatokban.

– Hát nem – mondta Lindy. – Lehet, ki kéne találnod valami vállalkozást, amit önállóan végezhetsz. Mint én.

Beth nagyot sóhajtott.

– Az a baj, hogy nincs semmi tehetségem.

– Akkor most koncentrálj a munkakeresésre és a húgod esküvőjére – javasolta Lindy.

– Nos, az biztos, hogy ez augusztusig minden időmet elveszi majd.

– Rengeteg időd van még addig, csak koncentrálj – nyugtatta Rachel.

– Nem igaz, ha tényleg a díszteremben lesz, alig van időnk – javította ki Lindy.

– Nos, akkor ideje lenne nekikezdenünk – javasolta Rachel. – Egy nyár végi esküvő kellőképp ösztönzően hat a kreatív energiákra.

Lindy kissé hitetlenkedve nézett rá.

– Szerintem neked beszélned kéne anyukámmal. Egészen odáig lesz érted. Pontosan erre a lelkesedésre lenne szüksége.

– Nekem nagyon jót tenne – felelte Rachel. – Most épp van egy kis munkám, az hosszan eltarthat, és messze van. Nem ártana itt is találnom valamit. Sejtem, hogy nem dúskál munkahelyekben a környék, de néhány helyi vállalkozásnak talán szüksége lenne könyvelőre. Ha édesanyáddal összebarátkozom, talán sokakat megismerek rajta keresztül, és bekerülök a köztudatba.

– Hát hogyne! Anyukám odáig lesz az örömtől. Egy könyvelő? Az ő bizottságában? Mondhatom neki, hogy számíthat rád?

Rachel nagy levegőt vett.

– De csak akkor, ha megengeditek, hogy meghívjalak benneteket még egy pohár borra. Szerintem ez az egy nem volt elég, hogy mindent kibeszéljünk.

– Valakinek illene tósztot mondani – szólt Lindy, mikor Rachel visszaért a borokkal. – Annyira örülök, hogy összetalálkoztam veletek!

– Azt hiszem, nekem arra kéne tósztot mondanom, hogy több hónapnyi megfeszített munka után végre beköltöztem a saját házamba – mondta Rachel. – De nem akarom kisajátítani a pillanatot.

– Akkor szerintem mondjunk köszöntőt az új lehetőségekre és a kezdetre! – javasolta Beth. – Tudom, Lindy, hogy neked nem újdonság, de mi most költöztünk ide Rachellel, és vidéken minden perc új meglepetéseket tartogat.

– Tudjátok, mit? Ha komolyan gondoljuk, biztosan találunk valami elfoglaltságot, amiben mindhárman összefoghatunk – mondta Lindy. – És nem csak a díszteremre gondolok – tette hozzá.

– Erre igyunk! – helyeselt Rachel.

– Úgyis van! Az új kezdetre…

– És az új barátokra! – mondta Lindy, és magasba emelte a poharát.

– Éljen! – tört ki Bethből, míg koccintott két újdonsült barátnőjével. Úgy tűnt, az élet végre kicsit rá is rámosolyog.

Második fejezet

Miután eljöttek a pubból, Rachel addig sétált a többiek mellett, ameddig csak lehetett, és csak a legutolsó pillanatban kanyarodott el a háza felé az egyik út végén. Mikor egyedül maradt, elővett a táskájából egy zseblámpát, és gyorsan bekapcsolta. Még nem szokta meg, hogy egyedül sétál a félhomályban a többé-kevésbé, de inkább még kevésbé ismerős környéken, ami természetesen tősgyökeres szomszédjainak egy pillanatig sem okozott gondot.

Kinyitotta a hátsó bejáratot, és belépett a házba, ahol azonban nem az ilyenkor megszokott, mellbevágó magány fogadta. Talán csak annyi kellett az elűzéséhez, hogy végre emberek között legyen. De az sem kizárt, hogy a megoldás a délután elfogyasztott pár deci borban keresendő. Vagy esetleg, hogy végre nem a ház az egyetlen dolog, ami idekötötte őt Cotswoldba.

Hiszen a ház és az elbűvölő falu vágyaiban, álmaiban olyan régóta foglalkoztatta, hogy mikor végre sikerült egy kicsit megpihennie, és a város pörgése után felvette a falu saját ritmusát, ürességet érzett. Annyira biztos volt benne, hogy ha majd sikerül teljesen belaknia a házat, amit félig-meddig örökségből vásárolhatott meg, és csak a válása után mondhatta magáénak és nem mellesleg jelzálog-mentesnek is, na, majd akkor eltűnik az üresség, és végre boldog lesz. És noha elmondhatatlanul élvezte, hogy a maga ura lehet, és szabadon rendezheti be a házat kedve és ízlése szerint, ez az elfoglaltság valahogy mégsem töltötte ki teljesen az életét.

Az elején nem kevés idejébe telt megtalálni a tökéletes ingatlant a tökéletes helyen. Chippingford például szép volt, de felszínes; sokkal inkább vidéki elvonuláshoz adott menedéket, a városi nyüzsgésből néhány hétre kiszakadni vágyóknak. Elvégre a hamisítatlan vidéki kisváros egy ugrás volt Londontól. A költözés pillanatáig Rachel egyébként mindent, de tényleg mindent élvezett: imádta tervezni az apró változtatásokat, megkeresni (és megtalálni!) a megbízható munkásokat, felkutatni a különleges alapanyagokat, az utolsó pillanatig kézben tartani a dolgokat, hogy kifogástalan munkát vegyen csak át mindenkitől. Amikor pedig végre eljött a költözés pillanata, úgy érezte, csak a csalódás maradt.

De most, hogy találkozott Lindyvel és Bethszel, eltöltöttek együtt egy picit talán különös, de mégis laza, és egy kifejezetten inspiratív estébe torkolló délutánt, úgy érezte, visszatér az alkotókedve. Elvégre „az új kezdetre” koccintottak, és ő már idejét sem tudta, mikor érezte magát utoljára ennyire optimistának.

A konyhába ment, és készített magának egy nagy kancsó teát. Ragaszkodott hozzá, hogy Beth vigye magával a nyereménykészletet. Elvégre ő a pub közelében lakott, a porcelán pedig elég nehéz volt, úgyhogy abban állapodtak meg, hogy ő viseli gondját először a nyereménynek. De most, hogy Rachel megpillantotta a két szomorú tányérkát, melyek ott árválkodtak az egyik polcon, hirtelen vágyakozni kezdett a készlet után. Vajon milyen lenne, ha több szín, több forma, több minta sorakozna itt egymás mellett? Talán már túlzás is lenne? Vagy a minta összefogná a látványt, és belesimulna a konyha hangulatába? Nem tudta, lenne-e türelme ötletelni az elrendezésen. Márpedig ő mindenhez csak úgy tudott hozzáállni, hogy vagy tökéletesen passzoljon, vagy inkább ne is legyen. Nem volt középút, és ha a csészéket nem pontosan ide találták ki, akkor Beth inkább tartsa csak meg őket örökre.

Mikor nekikezdett a ház alakításának, először is az egészet fehérre festette. Ugyan már két éve lakott itt, egyszerűen nem talált más színt, ami jobban illett volna, vagy jobban tetszett volna neki, mint a fehér.

Később a padlót is fehérre festette. A padló viszonylag új volt – sokkal újabb, mint maga az amúgy Edward-korabeli ház –, és Rachel nagyon szerette ezt a letisztult miliőt. Ám most, hogy a nagy csésze teával elindult a nappali felé, rá kellett döbbennie, mennyire hideg is valójában.

És valóban hideg volt. A nappaliban álló kandallóban még egyszer sem ropogott a tűz, és a fűtést is nagyon takarékosan használta. De most nem csak a hőmérsékletről van szó, más jellegű volt ez a hideg. Ami valaha letisztult miliőnek tűnt, mára kiüresedett. Ideje volt már, hogy egy kis színt csempésszen az életébe.

Kicsit zavarban volt, mikor Lindy édesanyja bemutatta őt a lányának és Bethnek. Mrs. Wood nyilván azt hitte, hogy többé-kevésbé egykorú a lányokkal, holott ő már harmincöt éves volt – egy jó tízessel több, mint a másik kettő. A jelek szerint ez a különbség senkit nem zavart, Rachel pedig szívből remélte, hogy ez így is marad. Gyakran saját maga kérdőjelezte meg döntéseit, volt, hogy egyáltalán nem tudta megérteni, hogy is hagyhatta ott Londont ezért a kis vityillóért egy álmatag, vidéki faluban, ahol teljesen idegen volt, de eddig mindig sikerült meggyőznie magát, hogy összességében jó döntést hozott.

Elmosta a bögréjét, eltörölgette, és gondosan a helyére tette, egy vonalban az összes többi csészével és bögrével, hogy még véletlenül se törje meg semmi az egyenes vonalakra komponált konyha szabályos rendjét. Úgy hagyta ott a tálalót, mintha be se lépett volna a szobába aznap.

Miközben lassan lépdelt fel a lépcsőn a hálószoba felé, azon tűnődött, vajon tényleg kényszeres-e, ahogy erre a volt férje, Graham előszeretettel, minden alkalommal felhívta a figyelmét? Akkoriban még tagadta, és azzal magyarázta, hogy szüksége van az életében olyan dolgokra, melyeket egyedül ő kontrollálhat, és másnak nincs semmi beleszólása. De most úgy gondolta, hogy ez a rögeszmés tisztaságmánia mára inkább megszállottság, mint egyszerű rendszeretet. Mikor fogmosás után a direkt e célra félretett, kissé sprőd törülköző után nyúlt, hogy makulátlanul tisztára dörzsölje vele a kimosott mosdótálat, újfent elgondolkozott rajta.

Mikor végre bebújt a frissen vasalt, 100% biopamut paplan alá, próbálta elképzelni, új keletű barátnői vajon milyen szobában hajtják álomra a fejüket. Még a hideg is kirázta a gondolatra, hogy esetleg bármelyikőjüknél rendetlenség van. De mivel nagyon élvezte a velük töltött időt, legnagyobb meglepetésére rájött, hogy amíg nála katonás rend van, addig figyelmen kívül tudja hagyni, mások hogyan vezetik a háztartást.

Másnap reggel éppen akkor kezdett csörögni a telefonja, mikor vékony rétegben kente fel a védőlakkot a konyhaasztalra.

Nem ismerte a számot, de fogadta a hívást.

– Jó reggelt! Remélem, nem hívlak túl korán. Sarah vagyok, Sarah Wood, Lindy édesanyja. Tőle kaptam meg a névjegykártyád.

Rachel valóban adott mindkét lánynak egy névjegyet, melyeket még abban a reményben nyomtatott ki egykor, hátha munkát talál mérlegképes könyvelőként.

– Üdvözlöm. Miben segíthetek?

– Nos – kezdte Sarah, és jól hallhatóan megkönnyebbült, amiért Rachel hangja nem volt elutasító –, Lindy említette, hogy gondolkozol azon, hogy belépj az egyesületbe, aminek a létrehozásán dolgozom. Annyira örülnék, ha lenne köztünk egy fiatal. Aki kicsit kívülálló is. – Elhallgatott. – Ezt, kérlek, ne vedd sértésnek, csak ha az ember életének olyan régóta a része valami, mint nekünk a városháza, akkor nehezebb egy lépést hátralépve, távolságtartással a hibáit szemlélni, és valami újat beleálmodni, érted?

Rachel csak ennyit felelt:

– Szeretem a kihívásokat. – Azt már nem tette hozzá, mekkora örömére lenne letisztítani és átfesteni a kopott és koszos tartógerendákat.

– Akkor számíthatunk rád a gyűlésen? Holnap estére szervezek egyet. Szívesen elmegyek érted előtte, hogy ne kelljen idegenekkel teli helyre egyedül érkezned.

– Ó, köszönöm. Az remekül hangzik.

– Akkor fél nyolc körül? Addigra megvacsorázol?

Sarah minden jel szerint eltökélte, hogy annyira megkönnyíti Rachel helyzetét, amennyire csak lehetséges.

– Fél nyolc tökéletes lesz. – Ha hatkor megvacsorázik, akkor még az elpakolás is bőven belefér. Különben sem kell Sarah-t behívnia a lakásba, úgyhogy nem lehet semmi baj.

Miután letették a telefont, és készülődni kezdett az öregek otthonába, ahol a könyvelést kellett átnéznie, Rachelt régen érzett izgalom kerítette hatalmába a másnapi találkozóval kapcsolatban. Jót fog neki tenni, hogy találkozhat más helyiekkel is – és nem mellesleg, ahogy ezt Lindynek említette is, talán még munkát is tudna találni, jóval közelebb a házához.

Sarah pontosan időben érkezett másnap este a gyűlésre, és vadítóan vagány csizma volt a lábán. Rachel azonnal kiszúrta. Mikor ezt szóvá is tette, Sarah a magasba emelte az egyik lábát, és úgy csodálták ketten a lábbelit.

– Remekül néz ki, ugye? Leárazáson vettem Cheltenhamben. Minden télen vennem kell egyet, különben úgy érzem, nem állok készen a hidegre. Enélkül és egy jó télikabát nélkül. – Ami szintén remekül nézett ki, a jó meleg szőrmegallérral a kapucni körül.

– Felkészültél? Annyira kedves tőled, hogy eljöttél.

– Megteszek minden tőlem telhetőt. Meg aztán, ki tudja, lehet, hogy valakinek éppen szüksége van egy könyvelőre.

– Ne haragudj a buta kérdésért, már ha annak számít, de hogy lehet, hogy te könyvelő vagy? Az ember rád néz, és azonnal arra gondol, biztosan galériavezető vagy, de legalábbis van egy dizájner ruhákat bemutató kis mézeskalácsboltocskád.

Rachel vállat vont.

– Mindig is szerettem a számokat. Úgy használhatom őket, ahogy csak szeretném, oszlopokba rendezhetem őket tetszés szerint, hogy nekem szolgáljanak. Azt hiszem, ebben apámra ütöttem. – Az apja is kínosan ügyelt mindig a tisztaságra.

Megérkeztek a pubba, felsétáltak az emeletre, és mikor Rachel körbenézett, rá kellett döbbennie, elég kis esélye van, hogy a három nyugdíjas korú hölgy és egyetlen úr, akik a jelek szerint az egyesület alapítói voltak, igényelnék könyvelői szolgálatait. Minden bizonnyal kiválóan kézben tartják életük valamennyi kiadását és bevételét egy egyszerű kockás füzet és egy szúrósra hegyezett ceruza segítségével.

Időközben két ember futott még be, sűrű bocsánatkérések kíséretében mentegetőztek a késésért. Egy negyvenes évei elején járó pár volt, és a ruhájuk alapján az összegyűltek közül ők tűntek a legvárosiasabbaknak.

Sarah azonnal kézbe vette az irányítást.

– Nos, azt hiszem, mindannyian megérkeztünk. Bevallom, azt reméltem, kicsit többen leszünk, de tudom, hogy vannak, akik nem szeretnek este kimozdulni. – Rachelre mosolygott. – Mielőtt elkezdenénk, szeretném mindenkinek bemutatni Rachelt. Nemrég költözött a faluba, de biztos vagyok benne, hogy igen hamar társaságunk oszlopos tagja lesz.

Rachel nagyot nyelt, és hirtelen nem tudta eldönteni, ez most bók volt vajon, vagy burkolt kihívás.

– Jó estét – köszönt.

– A többiek pedig, óramutató járásával megegyező irányban…

Sarah egyenként bemutatott mindenkit. Ott volt Ivy, Audrey és Dot, a fiatalabb pár, akik, mint kiderült, Londonból költöztek ide, Justin és Amanda, valamint Robert.

Szélesen mosolyogtak Rachelre, barátságosan, kíváncsi tekintettel. Ő szégyenlősen viszonozta a mosolyokat.

– Nos – lendült bele Sarah a kölcsönös bemutatkozás után –, miután hivatalosan is megalakultunk, természetesen tartunk majd nappali gyűléseket. – Elhallgatott és nagyot sóhajtott. – De bevallom, azt reméltem, hogy ez a napszak több embert vonz majd… Értitek… Na mindegy, a lényeg, hogy kellenek még emberek.

Rachel pontosan tudta, mire gondol. Sarah azt remélte, lesznek köztük többen, akik még dolgoznak, vállalkozók, esetleg más egyesület tagjai, akik már tudják, ez hogy működik, hogyan lehet pénzt gyűjteni, és így tovább. És az is világos lett hirtelen, Sarah miért vonta őt be ilyen lelkesen. Komoly probléma volt ez: az idősebbek nem szívesen mozdulnak ki este, a dolgozó fiatalabbak pedig nem tudják megoldani a délelőtti találkozót.

Sarah kezébe vette a tollat, előtte pedig ott hevert néhány papírlap.

– Először is elnököt kell választanunk.

– Én azt mondom, ne keressünk tovább, legyél te – vágott közbe gyorsan Audrey, és a többiek is bőszen bólogattak.

– De talán szavazzunk…

– Sarah, kedvesem – szólt közbe Ivy –, nem érünk rá egész éjszaka. Mind egyetértünk. Mehetünk tovább.

Sarah nagyot sóhajtott és írt valamit a papírra.

– Rendben. Ki figyelné a pénzügyeket?

Senki nem jelentkezett. Végül Sarah törte meg a csendet.

– Javasolhatom Rachelt? Mikor beszélgettünk, elmesélte, hogy könyvelő.

Dot, aki közvetlenül Rachel mellett ült, felkuncogott.

– Jaj, ezt nem kellett volna mondanod, kedvesem. Éppen kezdtem volna megkedvelni.

– Kedveld csak bátran – biztatta Sarah. – Nos, a következő lépés egy alapító nyilatkozat megfogalmazása lenne elvileg, ha szükségét látjuk.

– Az meg minek? – kérdezte Dot, aki a jelek szerint önként és dalolva töltötte be a minden csoportban kötelezően előforduló kellemetlenkedő szerepét.

– Kell és kész – vágta rá Audrey. – Ezt még én is tanultam, amikor osztálytitkár voltam.

– Szerintem nem feltétlen szükséges – ellenkezett gyorsan Sarah. – Elvégre annyi célunk van csak, hogy összegyűjtsünk egy kis pénzt, amiből visszaállítjuk a városházát a régi fényébe, hogy rendezvényhelyszínként hasznosíthassuk.

– Szerintem meg a városháza úgy jó, ahogy van – morogta a bajsza alatt Dot. – Teljesen felesleges hozzányúlni.

– Össze fog dőlni, ha nem teszünk valamit – mondta Justin. – A vak is látja.

– Szerintem gyerekeket már nem is lenne szabad beengedni – fűzte hozzá a felesége, Amanda. – Én biztos nem lennék nyugodt, ha az enyémeknek kellene odabent játszaniuk. Rettentően koszos és lepusztult. Volt egy olyan kósza gondolatunk, hogy esetleg ott tarthatnánk a kicsi szülinapját, de sokan jöttek volna Londonból, és hát őket egyszerűen nem lehetett volna ilyen helyre hívni.

Ezt a kijelentést halk neszezés és rosszalló sutyorgás követte, ami közül tisztán kicsendült egy, ha a mi Ottónknak elég jó volt, ezeknek sem kéne itt flancolniuk megjegyzés olyan szülőktől, akiknek nyilvánvalóan nem volt kifogásuk a városházán tartott szülinap ellen.

– Megközelítőleg mennyibe kerülne az épület alapvető biztonsági javításainak elvégzése? – kérdezte Rachel. – Valamint hozzá kell tennem, ha sikerülne újra kidekorálnunk, sokkal több foglalás érkezne rá, ebben egészen biztos vagyok. Úgy értem, most milyen gyakran szoktátok kiadni?

Megint sutyorgás támadt, de válasz nem érkezett.

– A cserkészek használják – mondta Robert.

– És az iskolások néha ott kempingeznek – tette hozzá Ivy. – Sátrat vernek meg minden. – Elhallgatott. – Bár legutóbb szinte nem volt gyerek, aki ne hívta volna fel sírva az anyját, hogy menjen érte, és vigye haza.

– Beázik a tető? – kérdezte Justin.

Sarah megköszörülte a torkát.

– Nagyjából százezer fontra lenne szükségünk, hogy megfelelő állapotba hozzuk az épületet.

Az újra felcsapó sustorgás alatt Rachel Sarah felé fordult, és halkan megkérdezte:

– Tényleg beázik? Elég lenne csak egy kicsit kicsinosítani a helyet, ettől könnyebben és gyakrabban ki lehetne adni, a befolyó pénzt pedig a felújításra lehetne fordítani, és így tovább. A beérkező pénz függvényében szép lassan haladnánk.

Sarah az asztalra csapott.

– Elnézést, mi lenne, ha abbahagynánk a pusmogást, és mindenki hangosan elmondaná az ötleteit? Rachelnek az imént például remek ötlete támadt. Rachel, ha nem bánod, elismételnéd újra hangosan, amit nekem javasoltál?

Ugyan Rachel már kifejtette Sarah-nak, hogy nem szeretné a tolakodó londoni nő szerepét játszani, aki idejön a kis vidékiek közé, és megmondja nekik a frankót, de nagyon úgy tűnt, nem tudja elkerülni a végzetét.

– Azt gondolom, ha a hall egy kicsit jobban nézne ki, úgy értem, ha teljesen felújítjuk, és újradekoráljuk, és többet nem ázik be, az emberek szívesen kivennék. Ebből lenne egy kis bevételünk, melyet a következő felújításra szoruló részre költhetnénk. – Automatikusan többes számban beszélt. Nem tudta eldönteni, a többiek vajon megsértődnek-e majd rajta, azon felül, hogy megtorpedózta szeretett városházuk hallját. Kíváncsi volt, hogy fognak reagálni. Közben kicsit elcsodálkozott önmagán: tényleg itt ül egy rakás idegen között, hogy egy omladozó épület felújításáért papoljon? Aztán eszébe jutott, a saját lakásánál mennyire szenvedélyesen gyártotta az ötleteket és váltotta őket tetté, mikor sor került rá. Nem tudott tétlenül nyugton ülni, ez volt a keresztje.

Nem mert az asztalról felpillantani, és a hirtelen támadt csendből nem tudta megállapítani sem, hogy a többiek vajon támogatják vagy ellenzik az ötletét.

– Teljesen egyetértek – mondta Justin. – Essünk neki, míg alkalmas nem lesz a rendezvények lebonyolítására, és haladjunk szépen lassan a felújítással.

– De honnan lesz pénzünk a dekorálásra? – kérdezte Robert.

– Nekem van még valamennyi zöld festékem, mesés árnyalat, szívesen felajánlom – javasolta Dot.

– Ó, most, hogy mondod, jut eszembe, nekem is van még egy kevés! Mondjuk az sárga, de akkor is.

– Nem – mondta Rachel határozottan, és már nem érdekelte, ha esetleg londoni megmondóembernek tartják. – A falak egyszínűek lesznek. A fehér a legmegfelelőbb – tette hozzá gyorsan.

Sugdolózás támadt.

– Azon azonnal meglátszik a kosz. – Ez volt az általános vélemény.

– Annyi fehér festéket szerzek nektek, amennyit csak akartok – szólalt meg egy hang a lépcső mellől.

Rachel felnézett, és egy kifejezetten ápolatlan férfit pillantott meg, akinek fekete, göndör hajára alaposan ráfért volna egy vágás, bőrkabátja pedig minden jel szerint a múlt századból felejtődött itt. Egy borotválkozás is jót tett volna a megjelenésének. Nem létezik, hogy igaz, amit a fehér festékről mondott, döntötte el magában gyorsan Rachel.

Az arcát elnézve, Sarah-nak hasonló gondolatai lehettek, ennek ellenére kedvesen elmosolyodott:

– Nagyon örülök, hogy sikerült csatlakoznod, Raff, de melyik teherkocsiról fog ennyi fehér festék leesni, szerinted?

Raff féloldalasan elmosolyodott.

– Túlzottan gyanakvó vagy, Sarah. Szavamat adom, hogy legális a cucc.

– Rengeteg pénzt meg tudnánk spórolni – mondta Rachel, aki, noha még mindig fenntartásokkal méregette a frissen érkezett férfit, nem tudta tagadni, hogy a felajánlás financiálisan jól jönne.

– Raff nemrég örökölt egy kisebb házat – magyarázta Sarah Rachelnek.

Raff közelebb lépett.

– És ő kicsoda? – kérdezte Sarah-t, és közben Rachelt fixírozta. – Új arc? Több szempontból is, ha jól sejtem.

– Ő itt Rachel, és igen, új errefelé – mondta Sarah.

– Raff vagyok – mondta a férfi, és olyan mélyen nézett Rachel szemébe, hogy a nő kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Ne merészkedj ifjabb Raff közelébe – tanácsolta Dot. – A nagyanyja jó barátom volt, de még ő sem bízott meg benne. A szeme sem áll jól, csak rá kell nézni.

– Nem kell minden rosszat elhinni, amit az ember a másikról hall – mondta Raff gyorsan Rachelnek, még mindig mélyen a tekintetébe fúródó pillantással. – Nem szolgáltam rá a rossz híremre. – Aztán kacsintott, és ettől Rachel azonnal érezte: valóban olyan férfivel van dolga, akit jobb messziről elkerülni.

Míg Raff elfoglalta helyét Ivy és Audrey között, a két hölgy úgy elpirult, mint két iskolás lány. Nyilvánvaló, Raff kortól függetlenül nem hagyta hidegen a nőket.

Rachel felírta: fehér festék, majd a jegyzetfüzetet a táskájába csúsztatta, és közben arra gondolt, nem esik nehezére elkerülni a férfit. Raff nem volt az esete. A volt férje sokkal metroszexuálisabb volt. Nem kevés időt és energiát fordított a megjelenésére: gyantázott, hidratált és alapvetően mindent megtett, hogy a lehető legtöbbet hozza ki magából. Talán igazságtalan volt Racheltől, de komolyan elgondolkozott rajta, vajon Raff szokott-e zuhanyozni.

Az ülés folytatódott, és egyre több ötlet született arra, hogyan gyűjtsenek minél több pénzt a városházára. Értelemszerűen, a beígért fehér festék csak egyetlen problémát oldott volna meg, nagyon sok kiadást kellett volna még fedezni.

Az este végére arra jutottak, hogy rendeznek egy vetélkedőt a pubban, és az összegyűlt pénzt a dekorálásra fordítják majd. Újabb egy óra telt el, és Rachelnek egyre inkább mehetnékje volt. Jelentkezett önkéntesnek a dekoráló csapatba, de aztán rájött, ez nem volt jó ötlet: a többiek egészen biztosan nem fogják tudni olyan magas színvonalon teljesíteni az elvárásokat, mint amilyen magasra ő saját magának teszi a lécet, és már előre félt a csalódástól. Márpedig ha ő is részt vesz a munkában, akkor az ő elvárásainak kell majd megfelelni.

– Akkor ennyi lenne, emberek. Tartunk egy ülést jövő héten is? Akkor megbeszélhetnénk, mikor essünk neki a hallnak – kiabálta túl Sarah a közben kabátjaikba bújó emberek neszezését.

– Jaj, Sarah, kedvesem – szólt vissza valaki. – Muszáj mindig találkozni? Nem lehetne, hogy egyszerűen összehozunk egy körtelefont?

– Jobb lenne személyesen, írjátok fel – mondta Sarah. – Jövő szerda?

Végül egy keddi időpontban egyeztek meg.

– Rendben. Addigra próbáljunk annyi embert összegyűjteni, amennyit csak tudunk. Megpróbálom Lindyt is rávenni, hogy eljöjjön. A gyűlést lezárom. Rachel, e-mailben át fogok neked küldeni minden anyagot, amit eddig kaptam. Építők ajánlatai, egyebek. Akkor kicsit tisztábban látod majd te is, mi vár ránk.

– Remek. Szerkesztek belőle egy táblázatot, hogy követhető legyen.

– Szuper lenne! Nagyon köszönjük.

Miközben Rachel a kabátjába bújt, eszébe jutott fehérre festett háza, és megborzongott.

– Öhm, Sarah? Nincs köze a városházához, de nem tudsz esetleg valakit, akitől tűzifát vehetnék? Te biztos mindenkit ismersz.

Sarah Raffre pillantott, és alig láthatóan megrándult az arca.

– Hogyne, tudok segíteni. Hagyd csak rám. Majd keresek valakit, aki jó, száraz fát tud neked szerezni. – Elmosolyodott. – Szerintem egészen jól ment, nem?

– Hogy őszinte legyek – mondta Rachel –, életemben nem voltam még olyan gyűlésen, ahol nem volt power pointos előadás.

Sarah felnevetett.

– Minek az ide? Sokan a gépet sem tudják bekapcsolni.

Rachel is felnevetett.

– Be kell látnom, az ilyen gyűlések sokkal szórakoztatóbbak.

– Van, hogy rémálom ám, nem ilyen zökkenőmentes – felelte Sarah. – De igazán nagyon örülök, hogy el tudtál jönni. Így már elhiszem, hogy egy nap valóban el is készül a városháza. Lehet, hogy én már nem érem meg, de el fog.

Rachel bátorítóan megszorította Sarah karját.

– Szerintem egy cseppet pesszimistán állsz hozzá, de ígérem, hogy meg fogod érni.

– Hazakísérlek – szólt oda neki Raff, miközben a többiek elindultak lefelé a lépcsőn.

– Nem, köszönöm. Remekül megleszek egyedül is – mondta Rachel határozottan. Esze ágában sem volt Raffel sétálni.

Sarah, aki eddig a többiektől búcsúzkodott, visszaért melléjük.

– Jól hallottam, hogy hazakísérnéd Rachelt, Raff? Fantasztikus lenne! Nekem sajnos mennem kell. Beraktam egy süteményt, mielőtt elindultam, és a férjem, James, biztosan nem hallotta meg az időzítő pittyegését. Még a végén leég a ház.

– Komolyan, nem szükséges – erősködött Rachel.

Sarah megrázta a fejét.

– Nem lennék nyugodt, ha egyedül mennél. Tele van az út kátyúval.

Raff felajánlotta a karját. Rachel tudomást sem vett róla. Lehet, hogy a közös sétát már nem tudja elkerülni, de nem hajlandó belekapaszkodni. Néma csendben haladtak le a lépcsőn. Mikor kiléptek a pub főbejáratán, Raff gyorsan megkérdezte.

– Egy pohár sört még valahol?

Rachel megrázkódott.

– Nem, köszönöm. De kérlek, ha te innál, ne fogd vissza magad. Már jó pár éve gondoskodom magamról. Nem fogok eltévedni hazafelé.

– Akkor majd máskor – felelte Ruff, teljesen figyelmen kívül hagyva Rachel újbóli lepattintási szándékát. – Gyere, induljunk. Teljesen besötétedett.

Mivel nem lehetett megakadályozni, hogy Raff ott sétáljon mellette, Rachel kénytelen volt lépést tartani vele. Ahogy lassan kezdték maguk mögött hagyni a falu fényeit, egyre sötétebb lett.

– Lehet, mégiscsak egyedül kéne mennem, kényelmesebb lenne – mondta Rachel, miután véletlenül másodszor is nekiment Raffnek. – Nyugodtan itt hagyhatsz. Teljes biztonságban vagyok. De ha gondolod, innen figyelheted, biztos nem ugrik-e ki valaki a bokrok közül, hogy megtámadjon.

– Nagyon makacs vagy, jól gondolom? – kérdezte Raff.

– Igen – felelte büszkén Rachel. – De szerintem ez erény.

Raff felnevetett.

– Szeretem a kihívásokat.

Rachelnek fogalma sem volt, erre mit felelhetne. Úgyhogy csak sétált tovább mellette, és azon pörgött az agya, vajon hogyan szabadulhatna kísérőjétől. Mikor nagy sokára a kapujához értek, gyorsan a férfi felé fordult.

– Rendben, megérkeztünk. Mehetsz tovább.

Tudta, hogy eléggé nyers a modora, de azt akarta, Raffnek eszébe se jusson esetleg bekísérni a házba.

– Rendben. Majd még találkozunk.

Rachel meg sem fordult, egyenesen a bejárati ajtóhoz sietett. Csak hallotta, ahogy a férfi léptei egyre távolodnak a köves úton. Nem tudta elviselni a lépései ritmusát. Minden szabályosságot nélkülözött.

Belépett az ajtón, és körülnézett a makulátlan tisztaságban fehérlő házban. Hosszú-hosszú hétvégéket töltött azzal, hogy az előző lakó festésének a legapróbb nyomát is eltüntesse a falakról. Ahogy nézelődött, az jutott az eszébe, hogy cserbenhagyta a férjét. Elvégre a vidéki életet a házassága elé helyezte. Cserébe viszont ez a ház valóban az otthonává vált. És boldogulni fog itt, ha a fene fenét eszik is, történjen bármi.

Később, mielőtt ágyba bújt volna, kinyitotta a fürdőszoba melletti egyik szekrényt, és végignézett a párnák, takarók, ágyneműk takaros, tiszta kupacain. Ez a beépített szekrény saját tervezésű volt, kifejezetten ide készült, és erre a célra. Kellett egy hely, ahol elrejthette kényszerességének ilyen kis bizonyítékait. Mikor úgy érezte, összecsapnak a feje felett a hullámok, ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy vegyen valami új ágyneműt. Mikor még Londonban élt, állandóan arról álmodozott, egyszer majd lesz egy ilyen szekrénye, ahol katonás rendben állnak egymás mellett a patyolattiszta, rendezett oszlopba hajtogatott lepedők és társaik. Ha bármikor ideges volt, gondolatban csak ki kellett nyitnia ezt a szekrényt, és azonnal megnyugodott. És már nem csak gondolatban tudta kinyitni. Hiszen itt volt, megcsináltatta. Szélesen elmosolyodott.

Harmadik fejezet

A következő nap reggele Rachelt ébren találta a dolgozószobává avanzsált hálószobában, az előtte heverő papírlapokat ellenőrizte még egyszer, utoljára. Az ügyfele szerette kinyomtatva is kézhez kapni az anyagot. Már épp csúsztatta volna a borítékba, mikor a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes a kertben. Felpillantott, és döbbenten látta, hogy Raff közeledik a ház felé a kerti úton.

Abban a pillanatban felugrott az asztal mellől és leszáguldott a lépcsőn. Esze ágában sem volt beengedni a férfit a házába.

Kinyitotta az ajtót, mielőtt Raff kopoghatott volna.

– Ó, ’reggelt – mondta a férfi meglepetten, és felnevetett. – Csak nem leskelődtél utánam?

Volt valami a hangjában, az akcentusában, amit Rachel ki nem állhatott. Egyszerűen nem illett a kopott farmerhez, kitaposott bőrbakancshoz és a túl hosszúra növesztett hajhoz. Nyugtalanító volt.

– Épp az ablak mellett mentem el, és láttam, hogy jössz – felelte Rachel, és remélte, nem hallani, hogy kicsit kapkodja a levegőt.

– Hoztam neked valamit. Sarah szerint szükséged lenne rá.

– Atyaég. Hisz csak érintőlegesen említettem neki tegnap este.

– Ő pedig ma reggel jelezte nekem.

– Kíváncsi vagyok, mi tartotta vissza attól, hogy már este továbbadja a hírt.

– Szerintem nem hitte volna, hogy van nálam száraz. De a másik szolgáltatója ezek szerint kifogyott belőle, úgyhogy engem riasztott. Szóval itt vagyok. És a fa is.

– Nos, ez remek – Rachel nem is tudta, mit mondjon. Mégsem kérheti ezek után, hogy menjen el, de közben meg ő nem volt még felkészülve a férfi látogatására. – Ööö, mi lenne, ha hátravinnénk?

A férfi homloka ráncba szaladt.

– Miért?

– Nos, mert… – kezdte Rachel, és villámgyorsan pörgött az agya elfogadható magyarázat után kutatva. – Mert mindig így szoktam. A hasábokat a hátsó ajtón hordom be. – Szívből remélte, nem derül ki, hogy életében először vesz át tűzifa rakományt.

– Hol van a kandalló?

– A nappaliban.

– Ami a ház túlsó felén van, messze a hátsó ajtótól. A legjobb a kandalló mellett tartani a fát. Nem koszolsz annyit a sok hurcibálással.

Rachel már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de a férfi meg sem várta, szépen kikerülte őt, és már úton is volt a Land Rovere felé, melyhez, mint azt Rachel észlelte, egy utánfutó is tartozott.

Meg kellett védenie az otthonát. Rachel bőre alá kúszott az érzés. Azon pörgött az agya, mitévő legyen most. A legkönnyebb az lett volna, ha megkéri, hagyja a rönköket a bejárati ajtó előtt, és ő majd szép rendesen, a maga módszerét követve beviszi és felpakolja a fát, de biztos volt benne, hogy a férfinak ez ellen is jól megalapozott kifogása lenne.

Rápillantott, és mikor látta, hogy Raff készül leemelni a talicskát az utánfutóról, hogy megpakolja, tudta, hogy csak másodpercei vannak cselekedni. Gondolatban végigvette a különféle lepedőket és konyharuhákat, melyeket a farakás alá leteríthetne, de folyton előtérbe tolakodott tisztaságmániája: egyik sem volt koszos, és a patyolat anyagot képtelen lett volna letenni a koszos fa alá. A gondolattól pedig, hogy egy ijesztően sáros kerekű talicskát keresztültoljanak a házon, majdnem elájult.

Hallotta, ahogy a farönkök egymás után csapódnak a talicskába, ahogy Raff dobálta őket. Vajon mennyi idő, míg teljesen megpakolja?

Épp sikerült néhány centi hosszan felhengergetnie a folyosón levő szőnyeget, mikor az első kör fa megérkezett. Raff megtorpant. Rachel folytatta a megkezdett műveletet, de nagyon nehezen ment, mert túl széles volt az anyag. Kellett volna még két kéz hozzá. Eszébe jutott, hogy megkéri Raffet, de a gondolat, hogy a férfi a koszos csizmájával nekiveselkedjen az ő fehér szőnyegének, elviselhetetlenebb volt, mint bármi más.

– Mit csinálsz? – kérdezte Raff.

Rachel felpillantott a földről, és biztos volt benne, hogy a férfi teljesen idiótának nézi.

– Csak próbálom a szőnyeget elrakni az útból, hogy ne legyen koszos.

– És mégis hogyan tudnám átugratni a talicskát a felhengergetett szőnyegen? Hagyd csak úgy, ahogy van, és ne aggódj annyit a kosz miatt. Ami nincs is, egyébként.

Rachel azon kapta magát, hogy hagyja, hogy Raff visszaigazítsa a szőnyeget, és már tolja is rajta a talicskát. Megrázkódott. A férfi leparkolt a kandalló mellett, és rakni kezdte a fát. El kellett ismerni, nagyon szép szabályosan pakolt a tartóba. Természetesen át kell majd pakolni, miután elment. De egyelőre elfogadható így is.

– Itt a legjobb tartani a fát – mondta Raff. – Kéznél van, és száraz marad. – Helyére tette az utolsó rönköt is. – Odakint hova pakolhatom a maradékot? Hozok be még egy fél talicskával, de egy teljes már nem fog ideférni.

Hogy is felejthette el a fészert? Átkozta azt a városi fejét, hogy képes volt megfeledkezni a fa tárolására tökéletesen alkalmas fészerről a hátsó kertben. A londoni építője anno nem bontotta le, hogy még jó lehet valamire, és akkor ő bőszen bólogatott. Akkor még nyári laknak tervezte – természetesen fehérre meszelve –, de azóta sem nyúlt hozzá.

– Eleve oda kellett volna vinni az egészet. A fészerbe.

Raff egyik szemöldöke a magasba szaladt.

– És minden este kosaranként hoztad volna be a hasábokat? Belegondoltál, mekkora kosz lenne akkor itt, mire megraknád a tüzet?

Noha megállás nélkül idegesítette őt a férfi jelenléte – és az irritációba némi félelem is vegyült –, Rachelnél célba ért a „kosaranként” szó. Ez is egyike volt londoni álmainak: a vidéki élet, és a kandallóban vígan pattogó tűz mellett a gyönyörű, tiszta, bélelt fáskosár. És álmaiban egyáltalán nem zavarta a kosz sem.

– Megkeresem a kulcsot, és kinyitom.

– És tegyél fel egy kanna vizet. Megszomjaztam.

Rachelt annyira fejbe kólintotta a férfi utolsó két mondata, hogy sokkhatás alatt tette, amit ígért és mondtak neki: kereste a kulcsokat, de előtte feltette a kanna vizet forrni. Nem arról volt szó, hogy nála nagyobb sznobot nem hordott még a hátán a föld. A legtöbb barátjának teljesen hétköznapi állása volt, Raffet viszont alig ismerte. Nem hasonlított Kenneth-re, az építőmesterre, akivel olyan jól megértették egymást Londonban – olyan jól, hogy Rachel felkérte, az itteni építkezést is ő felügyelje. Egy pillanat alatt a nő minden igényét pontosan felfogta és megértette, ráadásul valahányszor fúrtak a falba, a porszívó csövét a luk alá tette, hogy a törmeléket egyenesen a porzsákba szívhassák. Raff pedig egy jöttment volt, akit Sarah megkért előző este, hogy kísérje őt haza, most meg fahasábokat pakol a nappalijában.

Egy ideig ráérősen pepecselt a kannával, nem akarta újfent látni, ahogy a férfi a sáros csizmával végiggyalogol a szőnyegen, mintha csak egy… nos, mintha csak egy szőnyegen járna.

– Kész a tea – mondta nagy sokára.

Raff olyan rendezetten pakolta fel a hasábokat, hogy az már-már elérte a Rachel által megkövetelt minőségi színvonalat. Ez viszont egy újabb problémát vetett fel. Annyira azért nem volt városi lány, hogy ne tudja: a tűzifa házhoz szállításához nem tartozik a hasábok csinos berendezése az erre rendszeresített tartóba. Valami mást is forgat a fejében a férfi.

– Ez minden? Végeztünk? – kérdezte. Szerette volna a látogatót mielőbb kint tudni.

Raff elvigyorodott.

– Közel sem. De már mondtam. Az utánfutó tele van fával, csakhogy ide nem fér be. Ki fogom vinni a fészerbe. De előbb megiszom a teát.

Nem is az a legnagyobb baj, hogy összekoszolja a házat, döbbent rá Rachel – persze ez nem javít a megítélésén –, hanem hogy ennyire szemtelen. Raff nem törődött a konyhaasztal mellett álló, neki előkészített székkel, és hanyagul nekidőlt a tálalónak, onnan nézett körbe, és közben ütemesen dobolt valamit az ujjaival.

– A házad annyira… fehér – törte meg a csendet Raff.

– Igen. Én így szeretem. – Nehéz volt ezt nem védekezően mondani, noha pontosan azt érezte, most meg kell védenie magát.

– Nem reklamálok, csak megjegyeztem – felelte a férfi.

Rachel nem mert a szemébe nézni. Tudta, hogy a férfi őt nézi, és az jár a fejében, mennyire fura ez a nő, és csak még erősebben kívánta, bárcsak menne már el. Mindennél jobban vágyott arra, hogy előkaphassa a porszívót, és nekiessen a kinti szőnyegnek. Hátha nem szenvedett maradandó károkat.

– És mióta is élsz itt pontosan? Én azt hittem, ez csak amolyan hétvégi házként használatos.

– Már nem. És még nem olyan régóta. Csak nem gyakran járok ki a városba. – Tessék, most már nemcsak fura, de szánalmas is. Megpróbált mosolyogni.

– És miért is nem?

– Mert itthonról dolgozom. – Most könnyebben jött már a mosoly.

– Nincs valami kekszed?

Rachel most elgondolkozott azon, hogy a vidékiek tényleg nagyon mások, mint a városiak, és hogy erre a londoni barátai előre figyelmeztették is. Kinyitotta a spájzajtót, és talált az egyik polcon egy csomag sütit, amit még a költöztetőknek bontott fel.

– Jé – mondta a férfi, mikor Rachel átnyújtott neki néhány darabot egy tányéron –, nem fehér.

– Nem volt fehér színű bent, a városi boltban – válaszolt Rachel nyugodtan. – De szóltam nekik, és megígérték, hogy megpróbálnak szerezni.

Raff olyan szélesen mosolyodott el, hogy az egész arca egy merő ránc lett. Hófehér fogai vígan világítottak. Kapcsolt, hogy Rachel sem komolyan mondja, csak visszavágott, és ez szemmel láthatóan tetszett neki.

– Mindent megtesznek a kedves vásárlókért.

– Valóban nagyon segítőkészek – felelte udvariasan Rachel.

– És nem vagy idekint nagyon magányos?

Rachel bólintott.

– Néha egy kicsit, főleg eleinte, de most már kezdek ismerkedni az emberekkel a faluból.

– Ott van Sarah lánya, Lindy.

– Például. Nem ismerem még annyira, de nagyon kedves lánynak tartom.

– Valóban az.

A férfi elmosta a bögréjét (fehér porcelán, de volt rajta egy diszkrét minta!), és egy hangos koccanás kíséretében letette a csöpögtetőre. Rachel vissza tudta fojtani a kikívánkozó fájdalmas kiáltást.

– Nos, jobb, ha megyek, és kipakolom a maradék fát.

Míg Raff a kocsihoz indult a talicskával, Rachelnek volt ideje szemrevételezni a keletkezett káoszt.

Raff becsületére legyen mondva, a megrakott farakás valóban nagyon rendezett volt, és, bár nem fehér, hanem halvány faszínű volt, el kellett ismernie, hogy a látvány lágyított a nappali összképén. A menet közben lehullott apró szálkákat és levélkéket pedig könnyedén fel lehetett porszívózni.

Mindennel végzett, és már a pénzt is előkészítette, mikor a férfi végzett, és újra bekopogott.

– Fantasztikus! Nagyon szépen köszönöm – mondta Rachel, egészen felvillanyozva a gondolattól, hogy hamarosan ismét egyedül lehet. – Mennyivel tartozom?

Raff hosszan gondolkozott, már-már gyanús is volt, hogy ennyi ideig tart kiszámolni, mit kér a nagy rakomány fáért. Mintha másodfokú megoldóképlettel viaskodott volna gondolatban.

– Tekintsük házavató ajándéknak, rendben?

Rachel próbált nem összerázkódni a hallottaktól.

– Ó, dehogy. Nem engedhetem. Nem lenne helyes. – Előhúzta a bankjegyeket. – Nézd, készültem, van nálam pénz. Mennyibe került?

– Mondom, ajándék.

– Ne hozz kínos helyzetbe, nem fogadhatom el – mondta Rachel határozottan. – Kérlek, hadd fizessem ki, mert ha nem engeded, megtudom Sarah-tól, mennyi lehetett, és átutalom neked az összeget.

Raff átgondolta a hallottakat.

– Nagyon tetszik a gondolatmenet, de nem engedek. Ajándékba hoztam a fát. Hálád jeléül, ha gondolod, hívj meg egyszer egy italra, és kvittek vagyunk.

A gondolat, hogy még egyszer ennyi időt töltsön a férfival, ráadásul este, ital kíséretében, kétségbeesett lépésre késztette Rachelt.

– Fizetni akarok.

– Megértettem, elvihetsz inni valahova, és mint megrendelő, én választom ki, hogy hova és mikor.

Azzal megfordult, és kisétált az ajtón.

Miután Rachel rendbe tette a konyhát, és sikeresen ellenállt a kísértésnek, hogy ismét az egész házat kitakarítsa, felkapta a kabátját, és elindult megkeresni Lindy házát. Muszáj volt egy kicsit kimozdulnia, mozognia egyet. Remek dolog otthonról dolgozni, de ez egyben azzal is járt, hogy mikor igénye lett volna rá, nem volt kihez szólnia. Raff persze társaság volt, de igen nyugtalanító módon. Különben is, ha sikerül kiderítenie, mennyibe kerülhetett a fa, talán megtalálná a módját, hogy visszaadja neki a pénzt anélkül, hogy újra érintkeznie kelljen vele. Szociálisan, természetesen.

Könnyen megtalálta Lindy kis házikóját, csak rá kellett kérdeznie a kisboltban. Egy hosszú úton állt, a kis házak szépen sorakoztak egymás mellett – valaha a malom dolgozói laktak itt. A malom maga szintén lakóházként szolgált már, az egyes szinteken más-más család élt.

Míg a ház felé sétált, rádöbbent, mennyire picike is valójában az épület. És egyáltalán nem rendezett. Rachelnek meggyőződése volt, hogy minél kisebb az élettere valakinek, annál tisztábbnak is kell lennie. A jelek szerint Lindy nem osztotta ezt a meggyőződést. A kis kert tele volt biciklikkel, és egyéb játékokkal, melyek rendetlenül hevertek mindenfelé. Lehet, hogy Lindy direkt azért tartotta kint ezeket, hogy ne sározzák össze a lakást.

Az ajtó elé ért, bekopogott. Ijesztően hosszú idő telt el, míg valaki válaszolt – és a valaki Beth volt, aki valami függönyszerű ruhában nyitott ajtót.

– Hál’ istennek, hogy te vagy az! – kiáltott fel Beth. – Bárki lehetett volna. Lindy épp telefonál. Kerülj beljebb!

Rachel átlépett a küszöb felett, és mélyeket lélegzett. Már egész jól viselte mások rendetlen lakásának látványát, de Lindyé nagyobb kihívást jelentett. Soha életében nem látott még ennyire rendetlen házat. Egy négyzetcenti szabad hely nem volt a lakásban: oda nem illő kockák, konyharuhák, játékok, ingek, újságok, koszos bögrék mindenhol. Rachel hirtelen a legvadabb rémálma kellős közepén találta magát.

– Megzavartam valamit? – Gyorsan megnyalta kiszáradt ajkait, és igyekezett normális hangon beszélni.

– Nem különösebben – felelte Beth. – Na jó, egy picit, de egyáltalán nem bánjuk. Amúgy is elkélne a tanácsod. Mit gondolsz erről a ruháról?

A jelek szerint Betht egyáltalán nem izgatta a káosz, és ez nyugtatólag hatott Rachelre. Megpróbált ő is teljesen lazán felelgetni.

– Az igazat, vagy szépítsek? – kérdezte, mert félt, hogy egyből elveszti újdonsült barátait.

– Ha meg kell kérdezned, akkor egy véleményen vagyunk. Ez egy rongy – nézett végig magán gyászos tekintettel Beth.

– Sajnálom – mondta gyorsan Rachel. – De mi ez?

– Nos, elméletileg ez lesz Helena esküvői ruhája.

– Hol szereztétek?

– Az eBayen. Helena lecsapott rá, mert azt gondolta, ilyen áron főnyeremény. Hát, tévedett. Rám kellett volna hagynia, baromi rutinos eBayező vagyok.

– Gondolom, úgy volt vele, hogy mégiscsak az ő esküvői ruhája… – kezdte bátortalanul Rachel. – Úgy értem, nekem nincs nővérem, de ha lenne, és ő próbálná megvenni az esküvői ruhámat… Hát, lennének ellenvetéseim.

Beth felkuncogott.

– Nem adsz szabad kezet senkinek, mi?

– Hogy is adhatnék? Hogy a vőlegényem hozzon meg minden fontos döntést az esküvővel kapcsolatban? Isten mentsen tőle! – Maga sem értette, miért, de Raff képe jelent meg lelki szemei előtt, és a gondolat, hogy vajon a férfi milyen esküvőt tudna szervezni. A volt férje remekül megoldotta volna az egész eseményt. A ruhát kivéve, természetesen. Az elvitathatatlanul a menyasszony joga.

– Az a helyzet – folytatta Beth –, hogy Helena tudja, hogy mindent tudok az eBayről. Simán megvétózhatta volna bármelyik ruhát, amit kinézek neki, de nem, ő ment a maga feje után, és tessék. – Hátat fordított Rachelnek. – Segítenél kibújni ebből a vacakból?

Rachel észrevette, hogy biztosítótűk tartják egyben a ruhát, és kezdte kinyitogatni őket egyesével.

– Nagyon főnökösködően hangzik mindez, ugye? – folytatta Beth. – De ha egyszer ennyire kevés idő áll rendelkezésre, vétek ilyen butaságokra elpazarolni!

Lindy lépett a szobába, kezében két bögrével.

– Szia, Rachel! De jó, hogy itt vagy. Eszembe jutott, ránk férne egy kis szíverősítő, úgyhogy hoztam kávét. Neked mit hozhatok? Inkább teát innál? Teából csak filteres van, a kávé meg instant.

Rachel exe kávészakértő volt, és nagy ínyenc, ragadt valami Rachelre is.

– Teát, köszönöm. Egy kortynyi tejjel, cukrot nem kérek bele.

Elmosolyodott. Érezte, hogy úrrá tud lenni a káoszon.

– Rachel szerint is felmosónak lenne a legjobb ez a rongy – mondta Beth.

– Én ilyet nem mondtam!

– De ez az igazság, nem?

Lindy arrébb pakolt egy nagy kupac ruhát az egyik karosszékből.

– Per pillanat, igen. De még mindig van rá esély, hogy át tudom alakítani valami széppé, ami jó lesz valakinek, valamikor, valahol…

– És én biztosan el tudom adni az eBayen! A pénz pedig a tied lesz, Lindy. A munka oroszlánrésze is a tied. – Bethen látszott, hogy tetszik neki ez az elképzelés.

– Kitalálunk valamit – helyeselt Lindy. Kezébe vette a ruhát. – Talán egy vasalás jót tenne neki.

– Kivasalhatom? – csapott le a kínálkozó lehetőségre Rachel. – Rettenetesen szeretek vasalni.

– Szeretsz vasalni? – kérdezte csodálkozva Lindy, és a lábával arrébb tolt valamit a földön, ami, mint kiderült, függöny lehetett hosszan kiterítve, kellőképp megnehezítve ezáltal a járást a nappaliban. Alóla pedig egy vasalódeszka bukkant elő. – Komolyan? Néha eltűnődöm rajta, vajon én szeretném-e, ha valaha lenne rá időm. De nincs. Pedig a nagyi függönyei csak arra várnak. Már minden egyébbel kész vagyok, ez még hibádzik. De mindig csak odáig jutok, hogy felállítom a vasalódeszkát.

– Megcsinálom – ajánlkozott Rachel, és őszintén remélte, nem látszik rajta, mennyire kétségbeesetten vágyik, hogy bele tudjon kapaszkodni a vasalódeszkába, mint egy mentőövbe a rendetlenség e kilátástalan tengerén.

Lindy átadta neki a ruhát.

– Miután kivasaltad, Beth újra belebújhat, és meglátjuk, úgy milyen rossz a helyzet.

– Tudjátok, mire gondoltam? – kezdte Beth.

– Nem – felelte Lindy. – Nem vagyunk gondolatolvasók. – Rachelre pillantott, aki már bőszen igazgatta a ruhát a deszkára. – Legalábbis én nem.

– Emlékszel a pohárköszöntőnkre? Az új kezdetekre? Szerintem ez éppen az.

– Már micsoda? – kérdezte Rachel.

– Szerintem kéne alapítanunk egy céget, ahol mindhárman azzal foglalkozhatnánk, amiben a legjobbak vagyunk.

– Én remekül vasalok – vágott közbe Rachel –, de eszem ágában sincs erre üzletet alapozni.

– Nem a vasalásra gondolok! Legalábbis nem csak arra, hanem hogy egyesítsük erőinket: én baromi jó vásárokat csinálok eBayen, Lindy szuper varrónő, Rachel, te pedig csinálod, amit csinálsz, amikor nem vasalsz…

– Könyvelek – mondta Rachel.

– Tökéletes! – kiáltott fel Beth. – Mindig kell valaki, aki ért a könyveléshez.

– De sok minden máshoz is értek – fűzte hozzá Rachel, akinek kezdett tetszeni Beth ötlete.

– Szervezhetnénk esküvőket idegeneknek, minél olcsóbban. Kihoznánk belőle a legjobbat! – fejezte be a gondolatot Beth.

– Micsoda név… – ellenkezett Lindy. – Esküvő minél olcsóbban? Rettentő sok kattintást fog hozni, az biztos…

– Sosem tudhatod – mondta Rachel. – Akár még az is lehet. De talán még jobb név lenne az, hogy Vintage Romantika!

– Vintage, az nem hangzik idejétmúltnak? – kérdezte Lindy.

– Szerintem nem, ráadásul van benne egy kis garázsvásár-feeling, az, hogy valaki előtted már nagyon szerette azt a dolgot, de te hozhatod ki belőle a legtöbbet – magyarázta Rachel. – És ehhez a projekthez abszolút passzolna, hogy régi esküvői ruhákat újítunk fel.

– Ó, ez egyre jobban tetszik! – lelkesedett Beth. – És ha elkészítünk néhány ruhát a megrendelőknek, talán ihletet tudunk meríteni Helena ruhájához is.

– Természetesen a főállásaink megmaradnának – mondta Rachel, és egy pillanatra letette a vasalót. – Míg be nem indul az üzlet. De szerintem remek móka lenne. Lehetne. Van kisebb vasalódeszkád az ujjakhoz? – fordult hirtelen Lindyhez.

– Valahol… Itt is van! – kiáltott fel boldogan Lindy. – A szuperhősök repültek vele eddig.

Rachel átvette a deszkát.

– Nem túl nehéz neked ilyen… – Elhallgatott, nem merte folytatni, nehogy megbántsa Lindyt.

– Ilyen kuplerájban dolgozni? – segítette ki Lindy. – Nos, egy tökéletes világban lenne egy hatalmas bemutatótermem, rengeteg hellyel, és ott varrhatnám a szebbnél szebb ruhákat, de mivel ez nem adatott meg, arra próbálok koncentrálni, ami jó, és minden mást figyelmen kívül hagyok. – Próbált mosolyogni. – Anyám szerint ez különleges adottság. De tudom, hogy ezzel igazából azt mondja, néha azért megpróbálhatnék kitakarítani. De ha egyszer semmi értelme?

Rachel nagyot nyelt, és igyekezett lekötni a figyelmét az ujj ráncaival. Noha öntudatlanul, de Lindy épp az imént mondta ki, hogy az ő életének semmi értelme. És Rachel már nem tudta volna megmondani, melyikőjüknek van igaza a kérdésben.

De legalább hasznát vették vasalási szaktudásának. Egy kicsivel később és néhány tea elfogyasztása után felemelte a vasalódeszkáról a ruhát, és óvatosan Lindy karjába fektette.

– Hát a szabásával nincs mit tenni, még mindig borzalmas, de legalább a vasalása rendben van. Mit szólnál, ha nekiesnék a függönyöknek is?

– Érezd magad otthon! A nagyi boldog lesz. Ő annyit segít nekünk, én meg arra sem vagyok képes, hogy kivasaljam a függönyeit… – Elhallgatott. – Bújj bele a ruhába, Beth. Lássuk, mit tudunk vele kezdeni.

Lindy felrajzolt a nyaknál egy sokkal szebb kivágást, és könyékig feltűzte a ruha ujját, mikor eszébe jutott valami.

– Ne haragudj, hogy így kihasznállak, Rachel. Nyilván nem azért jöttél, hogy kivasald a függönyeimet.

– Nem probléma. Mondtam, nagyon szeretek vasalni.

– De miért is jöttél tulajdonképpen?

Rachel vállat vont.

– Társaságra volt szükségem. Megérkezett a tűzifa, és…

– Jaj, ne! – Lindy aggodalmasan nézett rá. – Ne mondd, hogy anyám… Vagyis… Ki vitte át hozzád a fát?

– Raff.

– Istenem! Anya igazán felnőhetne már!

– Ami azt illeti, úgy tudom, először mást akart erre megkérni.

– Miért, mi a baj Raff-fel? – kérdezte Beth.

– Nagyon kedves fickó, meg minden… – kezdte Lindy – és a tűzifát nagyon jó áron adja, de…

– De? – türelmetlenkedett Rachel.

– Nos, te még új vagy errefelé. Ő nagyon be tud lelkesedni, és… Mennyiért adta a fát?

Rachel érezte, hogy Lindy pontosan meg fogja érteni, milyen helyzetbe keveredett, úgyhogy letette a vasalót, és komolyan ránézett.

– Nem fogadott el pénzt. Azt mondta, hálám jeléül hívjam inkább meg egy italra valamikor.

– Mintha éppen erre lenne szükséged! – kiáltott fel Lindy. – Öt perce sem élsz még itt, és Raff McKenzie képes, és máris rád mozdul.

– Nos, valóban egy kissé talán sok volt – ismerte el Rachel.

– Ne érts félre. Nagyon kedves fickó. De ő egy olyan… Hogy is mondjam… Magának való típus.

– Nálad bepróbálkozott valaha? – kérdezte Beth.

Lindy megrázta a fejét.

– Soha. De volt egy helyi lány, akinek összetörte a szívét, ezért elköltözött. – Kicsit elhallgatott, aztán folytatta. – De azt nem szeretnénk, hogy te elmenj, mert már nagyon sok közös tervünk van!

Rachel felnevetett.

– Ígérem, nem hagyom, hogy összetörje a szívemet. Rengeteg időmbe telt, míg megtaláltam ezt a helyet és házat. Nem hagyom, hogy egy jöttment férfi elkergessen. Még akkor sem – ha nagyon őszinte akarok lenni, be kell ismernem –, ha van benne valami filmsztáros.

Lindy szeme kikerekedett.

– Igazad van! Most, hogy mondod, kissé emlékeztet Paul Newmanre. Egy szőrös Paul Newmanre.

– Remek fickó lehet – szólalt meg ábrándos hangon Beth. – Talán egy asszony megváltó szerelmére lenne csak szüksége.

– Lehet – mondta Lindy, kissé szkeptikusan. – De az is lehet, hogy csak rájátszik.

– Akárhogy is – szólt közbe Rachel –, ha esetleg meg tudnátok mondani, mennyibe kerülhetett a tűzifa, és megadjátok a címét, írnék neki egy csekket, és bedobnám a postaládájába. Vagy kápét – tette hozzá.

– Megkérdezem anyától. És egyúttal rá is szólok, hogy szálljon már le rólad.

– Hát én nem tudom elképzelni, hogy le tudnám állítani anyámat… – sóhajtott Beth.

– Számomra pedig az elképzelhetetlen, hogy Lindy képes lesz ebből a ruhából valami hordhatót kihozni – mondta Rachel. – Fátyolnak esetleg elmenne… Mondjuk kivasalva egészen más.

Rachel elég rendes mennyiségű teafiltert halmozott fel, és a ruhák nagy részét kivasalta, mire végeztek. Lindy ezt egy sikkantással adta a tudtukra, mikor rádöbbent, hogy tíz perce kellett volna felszednie a fiait a sulinál.

– El ne menjetek! – kiáltott vissza a válla fölött, mikor kiviharzott az ajtón. – Lesz babos pirítós, mikor visszaérünk!

– Akkor én megyek, veszek két doboz babot, meg egy vekni kenyeret – ajánlkozott Beth, miután becsukta Lindy háta mögött az ajtót. – Nem hiszem, hogy Lindynek lenne pénze mindannyiunkat jóllakatni.

– Tessék, adok bele én is – mondta Rachel. – Vendégeim vagytok a babos pirítósra. Legalább ennyi hasznunk legyen abból a néhány emberből, akiknek könyvelek.

Kicsivel később két fiú robbant be a szobába, őrült hangosan kiabáltak egymással, de azonnal elhallgattak, ahogy megpillantották az idegeneket a nappaliban.

– Sziasztok, srácok – köszönt Beth, és közben gyűjtögetni kezdte a ruha darabkáit, melyeket Lindy vágott le az átalakítás közben.

– Sziasztok – mondta Rachel is, és próbált ugyanolyan nyugodt hangon megszólalni, mint azt Beth tette.

Nem volt gyerekekhez szokva, és sosem tudta, hogy beszéljen velük. Lelki szemei előtt a gyerekek mindig ragadtak a kosztól, és irtózott tőle, hogy a ragacsos kezükkel hozzáérjenek bármihez körülötte. Szerencsére a két fiú sarkon fordult, és repülőhangokat imitálva a konyhába száguldottak.

– Nagyon kedves tőled, hogy a srácok holmijait is kivasaltad – köszönte Lindy, mikor végignézett a takarosan összehajtogatott kupacokon. – Pedig már az is hatalmas segítség volt, hogy a nagyi függönyét megcsináltad.

– Te nem szoktál vasalni a fiaidra?

– Ami azt illeti, néha eszembe jut, mikor veszem ki a mosógépből, de aztán mindig rá kell jönnöm, hogy már a teregetés is túl nagy kihívást jelent.

Rachelnek el kellett ismernie, hogy szárítógép nélkül valóban nem lehet könnyű ennyi ruhát koordinálni.

Valahogy sikerült túljutni a fiúkkal közös babospirítósozáson is, nyugtázta Rachel. Lindy asztala épp elég nagy volt ahhoz, hogy mind körül tudják ülni, és bár Rachelnek csak Billy mellett jutott hely (ő volt a kisebb, és feltételezhetően a ragacsosabb fiú), meg tudta oldani, hogy egyszer se érjenek egymáshoz. Egyébként nagyon kedves kis kölyök, állapította meg, és állandóan mosolygott, mint a vadalma.

Mikor végeztek, a lehető leggyorsabban igyekezett elbúcsúzni a csapattól. Nagyon szép nap volt, de kezdte érezni, hogy a kosz és rumli tolerálására kiszabott kreditjei elfogytak. Vidáman integetett a fiúknak, elköszönt a lányoktól, és amikor távozott, Beth épp belekezdett az esti mesébe. Szeretett volna minél előbb hazaérni, és üzleti tervet készíteni a Vintage Romantikának. Nem sok adat állt rendelkezésre, de néhány alapvető dolgot át kellett gondolnia.