A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alexandra Jamieson: Woman, Food and Desire – embrace your cravings, make piece with food, reclaime your body.

New York: Gallery Books,

A Division of Simon & Schuster, Inc.

Copyright © Alexandra Jamieson, 2015

Hungarian translation © Nagy Mónika Zsuzsanna, 2015

Borítóterv © Jack Smith – LBBG

Fordította Nagy Mónika Zsuzsanna

ISBN 978-963-310-956-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Haulitus Anikó

Olvasószerkesztő Bardi Betty

A borítót az eredeti alapján Komlósi Dániel tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Barátaimnak és családomnak: ők azok, akik mindig is támogattak az igazság keresésében.

Minden páciensemnek és olvasómnak, aki meghallotta a lelke egészség és boldogság utáni sóvárgását, és meghívott, hogy tartsak vele az útja során.

Mutassuk meg együtt, szégyenkezés nélkül a vágyainkat!

Édesanyámnak, Annabeth Eve Parker Jamiesonnak.

Annie Foxnak, aki barátom és mentorom.

A tested nagyon értékes. Az ébredés járműve. Gondosan ügyelj rá.

BUDDHA

Nyájas az öreg. Az ifjú eleven. A szerelem vak. A vágy sohasem.

LEONARD COHEN

TARTALOM

BEVEZETÉS Értsük meg a vágyainkat!

ELSŐ FEJEZET Mi után sóvárgunk?

MÁSODIK FEJEZET Hogyan alakulnak ki a szokások?

HARMADIK FEJEZET Az agy és a test kapcsolata

NEGYEDIK FEJEZET Hogyan legyünk jelen a testünkben?

ÖTÖDIK FEJEZET Méregtelenítéssel fedezzük fel, kik vagyunk valójában!

HATODIK FEJEZET Kössünk békét az ételekkel!

HETEDIK FEJEZET Miért fontos, hogy bízzunk a zsigereinkben?

NYOLCADIK FEJEZET Szerettessük meg a testünkkel az örömöket!

KILENCEDIK FEJEZET Pihenés és megújulás

TIZEDIK FEJEZET Lépjünk ki a napra!

TIZENEGYEDIK FEJEZET Kezdjük elölről a kajával!

TIZENKETTEDIK FEJEZET A vágy szabaddá tesz

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETÉS

ÉRTSÜK MEG A VÁGYAINKAT!

A félelem természetes reakció, valahányszor közelebb kerülünk az igazsághoz.

PEMA CHÖDRÖN

Mit akarunk?

Meglehet, egyszerűnek, sőt gyermekdednek hat ez a kérdés, de úgy vélem, minden nő életének lényeges kérdése. Mégis sajnálatos módon ritkán tesszük fel egymásnak, önmagunknak meg még annál is ritkábban. Sokunk számára veszélyes kérdés, mert arra ösztökél, hogy igazán őszinték legyünk valódi önmagunkkal, és hajlandóak legyünk megosztani ezt az igazságot másokkal. Saját tapasztalatomból tudom, hogy életem sorsfordító pillanataiban nem volt más választásom, mint feltenni magamnak a kérdést: ki is vagyok valójában – és el kellett fogadnom a választ: valóban fordulópontok voltak számomra. Amikor végre minden bátorságomat összeszedve kíméletlen őszinteséggel foglalkoztam ezekkel a kérdésekkel, azt vettem észre, hogy a kétségekből kilábalva megerősödött az önbizalmam. Elfogadtam azt a hatalmat, amellyel nőként rendelkezem, és valahányszor megtettem ezt, az életem azonmód élénkebbé és szenvedélyesebbé vált, és több lehetőségem adódott.

Ahogy korban haladok előre, egyre kevésbé riasztanak a felmerülő kérdések, mivel egyre tapasztaltabb vagyok, így tudom, hogy az őszinteségből mindig jó dolgok fakadnak. És mivel azt szeretném, hogy más nők is megéljék az áttöréseket, amelyeket csakis a vágyainkkal való szembenézés eredményezhet, életcélommá tettem, hogy mélyen mások szemébe nézve megkérdezzem: Mi a szíved leghőbb vágya? A válaszok igen széles skálán mozognak onnantól, hogy „Szeretnék lefogyni tizenöt kilót”, azon keresztül, hogy „Meg szeretném találni életem párját”, egészen odáig, hogy „Szeretném, ha lenne erőm és képességem pozitívan hatni a világra”. Funkcionális táplálkozási tanácsadóként ez a munkám szépsége. Az a szerepem, hogy megbízható, széles ismereteken alapuló és hiteles támogatást nyújtsak minden nőnek, aki vissza akar találni a szívéhez és a testéhez, hogy újra élettelinek és egésznek érezze magát.

Amikor először teszem föl ezt a kérdést egy új páciensemnek, nem ritka, hogy sírásba torkollik a válasz, még ha csak első alkalommal találkozunk is. Azért van ez így, mert ez a kérdés igen mély értelmű, és gyakran nem is az elmét, hanem egyenesen a szívet találja el. Ráadásul az is eléggé sokkoló, ha valaki ezt a kérdést csupán őszinte érdeklődésből, minden hátsó szándék nélkül teszi föl. Ha valaki meg akarja tudni, mik a legtitkosabb kívánságaink, azonnal mélységesen védtelenné és sebezhetővé válunk. És ha őszintén megválaszoljuk ezt a kérdést, akkor megismernek bennünket – és mindenek között talán ez a legfélelmetesebb.

Az, hogy sebezhetővé válunk és megismernek bennünket, önmagában is eléggé félelmetes, így inkább elnyomjuk a vágyainkat. Könnyebb – vagy legalábbis annak tűnik – jónak, alkalmazkodónak és mások számára elfogadhatónak lenni. Az ilyen élet azonban önmagunk számára nem kielégítő. Sokan túl sok időt töltünk azzal, hogy megpróbálunk mások lenni, mint akik valójában vagyunk, olyanok, amilyennek mások szeretnének bennünket látni, így ezt a kérdést gyakran a szőnyeg alá söpörjük. Ám korra, testsúlyra, kapcsolatokra és a bankban lévő megtakarításokra való tekintet nélkül mégis mindannyiunknak jár, hogy föltegyük és tettre készen megválaszoljuk ezt a kérdést. Ha ugyanis nem tesszük föl ezt a kérdést, és nem válaszolunk rá, akkor ugyan mit is keresünk itt?

Elsődleges célunk, hogy jól érezzük magunkat.

DANIELLE LAPORTE

A következő kérdés, amelyet föl kell tennünk magunknak, ez: „Hogyan akarom érezni magam?” Sok nő fordul hozzám azért, mert nem érzi jól magát. Megannyi okból kifolyólag kényelmetlenül érzik magukat a saját testükben, de ezek az okok döntő többségükben visszavezethetők arra, hogy a nők elvesztették az önmagukba vetett bizalomra való képességüket.

Sok nő csak azért éri tetten az önbizalom hiányát, mert összefüggésben van azzal, hogyan néz ki, vagy hogyan érzi magát. Ha valaki úgy érzi, hogy kövér vagy fáradt vagy nem kap elég érintést vagy nincs rendben a szexuális élete, nem nevet eleget, vagy nem éri elég napfény, na olyankor felszínre tör és közbelép az önfenntartás ösztöne, hogy jobban érezzük magunkat. Ilyenkor lehet föltenni ezt a bizonyos kérdést – és válaszolni rá. Az első kérdés pedig, amelyet ilyenkor hallok, ez: „Hogyan kerülhetnék jobb viszonyba az étellel?”

Kínjaink egyik forrása

Mélységesen hiszek abban, hogy az étel, amellett hogy a működésünkhöz szükséges tápanyagokat biztosítja, a boldogság forrása is. Az ételnek az a dolga, hogy jobb kedvre derítsen és feltüzeljen bennünket, és jól érezzük tőle magunkat. Nagyon, nagyon jól.

Sokunk számára azonban az ételhez való viszonyulás ennek épp az ellenkezőjét jelenti. Kövérnek érezzük tőle magunkat. Szégyent vált ki belőlünk. Úgy érezzük, csúnyák és visszataszítóak vagyunk. Rosszul és kellemetlenül érezzük magunkat a saját testünkben. És ha elveszítjük azt a tudásunkat, hogy a testünkhöz való viszonyunk fölött hatalmunk van, akkor feljogosítva érezzük magunkat, hogy elrejtőzzünk az élet elől.

Az étel napjaink kultúrájában szinte szitokszóvá vált. Valahányszor étel közelébe kerülünk, többségünkön szégyenérzet, bűntudat és kellemetlen érzés lesz úrrá. Amikor eszünk, különösen, ha sokat eszünk, vagy olyasmit, amiről tudjuk, hogy nem tesz jót nekünk, hajlamosak vagyunk arra, hogy befaljuk az ételt, mintha valami szükséges rosszat fogyasztanánk el, amin olyan gyorsan kell átesni, ahogy csak lehet. Kulturálisan ennek a leginkább elfogadható formája az, ha minél gyorsabban túlesünk rajta (honnan lenne máskülönben a fast food – „gyorskaja” – elnevezés?).

Pedig nem kellene ilyen gyorsan letudnunk az étkezést, vagy csak lopva ennünk. Mi lenne, ha megengednénk magunknak, hogy lelassuljunk? Mi lenne, ha valóban arra törekednénk, hogy olyan viszonyban legyünk az ételeinkkel, amely tiszteletben tartja a szükségleteinket és az életünk komplexitását, és örökké változó jellegét? Mi lenne, ha elhatároznánk, hogy a továbbiakban nem a szégyen és a bűntudat, hanem a tisztelet és a tudatosság határozza meg az ételhez való viszonyunkat? Mi lenne, ha az étkezésünk tudatossá válna, és ténylegesen megízlelnénk – és élveznénk – minden egyes falatot, amelyet a szánkba veszünk? Mi lenne, ha annyira törődnénk a testünkkel, hogy valóban jelen akarjunk lenni, valahányszor csak tápláljuk?

Olyan kérdések ezek, amelyeket föl kell tennünk magunknak az ételhez való kapcsolatunkról, ha radikális változást szeretnénk elérni az étkezés mikéntjéhez való viszonyunkban. Ki kell terjesztenünk a tudatosságunkat arra, ahogyan az étellel kapcsolatban és az étel miatt érezzük a testünket, és arra is, amilyennek érezni szeretnénk. Amikor így teszünk, rájövünk, hogy nem vagyunk tehetetlenek az étellel szemben, és elkezdhetjük kíváncsisággal szemlélni az étkezési szokásainkat. Csakis ekkor tudjuk megváltoztatni az ételhez való viszonyunkat.

De ez még nem minden. Nemcsak ennek az egyetlen kapcsolatnak kell figyelmet szentelnünk. Más vágyainkkal is szembe kell néznünk. Ilyen az értelmes munka, a felszabadító játék, a kielégítő szex, a barátság, az intellektuális kihívások és a pihenés iránti vágy. Ezeket is épp úgy az önmagunk iránti mély és elkötelezett tisztelettel és játékos kíváncsisággal kell vizsgálnunk, mint az étel iránti vágyunkat. Máskülönben a sóvárgásaink csapdájába esünk, és elterelődik a figyelmünk a legmélyebb és legvalódibb vágyainkról.

Amikor túl sokat eszünk, keveset alszunk, nem játszunk eleget, nem kielégítő a szexuális életünk, vagy nem kapunk elég bensőséges fizikai érintést, vagy nem kielégítő munkával töltjük a napjainkat, olyankor elvesztjük törékeny lelkünket. Lemondunk magunkról, mert „nekünk nincs” vagy „nem érdemeljük meg”, és elveszítjük a kapcsolatot a legmélyebb énünkkel. És amikor nem vagyunk magunkra hangolódva, olyankor hajlamosak vagyunk arra, hogy túlzott vagy kis mértékben reagáljunk – különösen az ennivalóval kapcsolatban –, ez pedig az egyensúlyunkból kibillent állapotban tart bennünket, és nem érezzük jól magunkat. Amikor nem figyelünk a közérzetünkre, szélsőségessé válhatnak a reakcióink. Ilyenkor hagyjuk, hogy a sóvárgásaink a hatalmukba kerítsenek bennünket. És amikor vakon követjük a sóvárgásainkat, anélkül hogy megkérdeznénk, mit is jelentenek, az olyan, mint amikor súlyos kalapácsot használunk ott, ahol csupán pillekönnyű érintésre lenne szükség. Amikor nem figyelünk oda a sóvárgásaink mögött meghúzódó üzenetekre, elveszítjük a finom különbségek és a mértékek iránti érzékünket, márpedig a női vágyaknak éppen ezek a minőségek adják a lényegét. Ha ki vagyunk szolgáltatva a sóvárgásainknak, lehetetlenné válik a tényleges önmagunkra figyelés, hogy meghalljuk azt, amire valóban szükségünk van.

Miért rejtőzünk a sóvárgásaink mögé?

A létszomj újabb gyászt okoz; a Szomj félti az életet – Ha a Szomjtól megszabadulsz, gyászra, féltésre nincs okod.{1}

BUDDHA

A csokifüggők teljes átéléssel, részletekbe menően képesek a kedvenc süteményükről beszélni. A sajtok szerelmesei elragadtatottan mordulnak fel, amikor egy sült brie-t emlegetnek. A kedvenc ételeink utáni sóvárgásunk hihetetlenül örömteli állapotba hozhat bennünket, mert úgy vagyunk képesek aktiválni az érzékeinket, amihez fogható élményünk nem sok van. Amikor olyasmivel kényeztetjük magunkat, amit a legjobban szeretünk, olyankor testestül-lelkestül teljes elragadtatást élünk meg. De a jóból is megárthat a sok, és ha ezt megtapasztaltuk, akkor tudjuk, hogy megbéníthat bennünket a sóvárgás.

Észrevétlenül is sokan hajlamosak vagyunk elmerülni a sóvárgásainkba. Amikor egy kézműves fagylalt vagy egy érzéki kávéköltemény csábításával küzdünk, nem foglalkozunk azzal, hogyan érezzük magunkat valójában. A sóvárgás mögé nagyon könnyű elrejtőzni, mert távol tart bennünket attól a képességünktől, amellyel az azonnali kielégülés mögé láthatnánk. Olyan szokásokban tart benne, amelyek lenyomnak és megakadályozzák, hogy önmagunkkal kapcsolatba kerüljünk. És ekkor fölénk kerekednek a sóvárgásaink.

Ha a figyelmünk aktívan elterelődik, és elragad bennünket vágyaink hullámvasútja, akkor nem kell magunkkal törődnünk. A sóvárgásaink mögé rejtőzésnek ez a kimondatlan „haszna”: meggátol bennünket abban, hogy értelmesen és aktívan kelljen önmagunkkal törődnünk.

Ezt a kört azonban meg lehet szakítani, és kiszabadulhatunk a sóvárgásaink bűvöletéből. Ebben a könyvben számos olyan módszert fedezünk föl, amelynek segítségével bátorságot meríthetünk ahhoz, hogy megálljunk, szabadok legyünk és világosan lássunk, és másként gondolkodjunk arról, hogy mi szerez nekünk hosszan tartó örömet. Megismerjük azt a képességünket, amelynek révén örömmel élhetünk a testünkben, mégpedig az éppen aktuális formájában. Ideje kiderítenünk, mit is akarunk valójában, melyek a valódi vágyaink.

Hogyan menthetnek meg minket a sóvárgásaink?

Azért eszünk úgy, ahogy eszünk, mert nem merjük érezni, amit érzünk.

GENEEN ROTH

Ó, a tiltott kaják szirénéneke! Mindannyian ismerjük. Amikor úgy érezzük, hogy semmi nem jó, az ételekben keresünk vigaszt. Eszünk, és ameddig eszünk, nem figyelünk az érzéseinkre, így pillanatokra megkönnyebbülünk. De amikor az elpusztított a sütinek már a papírját is elhajítottuk, vajon akkor mi marad? Magunkra maradunk kielégítetlen igényeinkkel, és a cukor okozta mámor után hamarosan ránk tör az ezt követő macskajaj. Így ismét úrrá lesz rajtunk a sóvárgás, és arra szólít fel, hogy tápláljuk őt, és mi újra csak a könnyebb utat választva elhallgattatjuk a kajával. Mindenre elszántan igyekszünk elfojtani az érzéseinket, és eszünk, csak ne kelljen odafigyelni rájuk. Az a szokás, hogy még mielőtt megvizsgálnánk azokat, sóvárgásainkba temetkezünk, ami elnehezít bennünket, fáradttá és magányossá tesz, és leragadunk életünk egy-egy pillanatánál.

De vajon mi történik akkor, ha odafigyelünk a sóvárgásainkra? Mi történik, ha megtanuljuk föltenni magunknak ezt a kérdést, mielőtt megadnánk magunkat: pontosan mit is akarunk? Mi történne, ha csak nyugtalanul ülnénk, míg meg nem érkezik a válasz? És akkor, megeshet, arra jutunk, hogy amit sóvárgásnak gondolunk, és amit valójában akarunk, az két, egymástól merőben eltérő dolog.

Ha őszintén odafigyelünk sóvárgásaink bölcsességére, varázslatos, sorsfordító dolgok történhetnek. Ha tiszteljük sóvárgásainkat a valódi szerepükért – ugyanis üzeneteket közvetítenek a lelkünk mélyéről –, lehetőségünk nyílik a valódi változásra. És ha többé nem vagyunk a saját sóvárgásaink szolgái, akkor végre feltörhetnek szívünk mélyéből a legvalódibb, legmélyebb vágyaink. Ha idáig eljutottunk, akkor beteljesíthetjük ezeket a vágyakat – ha hajlandóak vagyunk arra, hogy sebezhetők legyünk, hogy reszkessünk, rettegjünk, és hogy nyitottá és bátorrá váljunk.

{1} Vekerdi József fordítása.