Szilvási Lajos

ALBÉRLET A SÍP UTCÁBAN

– részlet –

© Szilvási Lajos örököse, 2015

© Alinea Kiadó, 2015

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2015

ISBN 978-615-5303-94-4

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva.

1

Felírta a gyógyszert, lebélyegezte a receptet, és odaadta a betegnek. A sápadt, már-már egészen kopasz férfi motyogott valamit, és félig hátrálva ment ki a rendelőből.

– A következőt – mondta az orvos, anélkül hogy felnézett volna. A mennyezeti lámpa erős fényt szórt rá, s az éles világításban látszott, hogy rövidre nyírt hajában sok az ősz szál.

Alacsony, kövérkés nő jött be. Kislányt, öt-hatéves gyereket vezetett kézen fogva.

– Ahogy hazaért az iskolából, látom, hogy kiütései vannak… – kezdte magyarázni.

Az orvos felállt az asztaltól, és előrejött. Nyakában ide-oda himbálózott a gumicsöves fonendoszkóp.

– Vetkőztesse le – mondta az asszonynak, és odaguggolt a gyerek mellé. Csak a rend kedvéért vizsgálta meg, egy pillanatig se volt kétséges, hogy bárányhimlős a kislány.

Újra receptet vett, köhögéscsillapítót írt, s pár szóval megmondta az asszonynak, mi ilyenkor a teendő. Aztán kezet mosott – a forró víz jólesett a bőrének –, s csak utána szólt az asszisztensnőnek, aki némán ült kis asztala mellett:

– Vége?

A gondosan fésült, ötven év körüli, merev tartású asszony bólintott:

– Elég volt. Negyvenhárom beteg… Meddig tart még?

Az orvos vállat vont.

– Ördög tudja. Minden évben más. Tavaly ilyenkor már túl voltunk az egészen. Ez megint egy újfajta influenzajárvány.

– Nagyon fáradtnak látszik – mondta az asszony. – Főzök egy kávét, mielőtt elmegy.

– Hagyja a fenébe – legyintett az orvos, és helyére akasztotta a törülközőt. – Nem kávé kell nekem.

Az asztalon felcsengett a telefon. Érte nyúlt.

– Tessék. Kelemen. Igen. Hány szám?

Felírta a nevet és a címet.

– Mi a panasz?

Nem volt türelme végigvárni, amíg a vonal túlsó végén a női hang végigmondja. Odaadta a telefonkagylót az asszisztensnőnek, maga pedig levetette fehér köpenyét. Úgy érezte, szorítja a torkát a nyakkendő, de nem lazította meg. Száraz volt a nyelőcsöve. Szomjúság kínozta. Halkan elkáromkodta magát, és intett az asszisztensnőnek, hogy fojtsa már bele a szót a bőbeszédű nőszemélybe.

– Kelemen doktor úr még ma este kimegy – mondta az asszony, s kihasználva a vonal végén támadt meglepetést, amit az keltett, hogy férfihang helyett egy nő szólt, jó estét köszönt, és letette a kagylót.

Az orvos összeszámolta noteszében a címeket.

– Nem is sok – mondta. – Hat hívás. Tegnap tizenegy volt.

Magára vette szürke kabátját, és összekattintotta fényét vesztett táskája zárját.

– Aludjon jól, Sárika – intett az asszisztensnőnek, és kiment.

A körzeti rendelő előszobájában már a takarítóasszonyok dolgoztak. Mosták a kövezetet. Az egyik kiegyenesítette derekát, köszönt az orvosnak, a többi észre se vette.

Kelemen kilépett az utcára. Egyszerre szemközt vágta a hideg szél, amely fütyörészve, meg-megújuló hullámokban jött a kivilágított Körút felől. Kocsija ott állt tíz-tizenöt lépésnyire a rendelő ajtajától, de ő ellenkező irányba indult. Átvágott az úttesten. A legközelebbi utcasarokra tartott.

A kocsmaajtó nyitva volt. Pára zúdult ki rajta az utcára, és szétoszlott a hidegben.

A helyiség tömve volt. A pultoknál és a magas könyöklők körül mindenütt emberek szorongtak, sok kipirult arc, némelyik a kinti hidegtől, a többi a szesztől vörös. Csökkentették a talponállók számát – gondolta Kelemen – de az italos emberek száma semmivel se lett kevesebb, csak a zsúfoltság nőtt. Beállt a sorba, amely a pénztár felé kígyózott.

– Milyen konyakjuk van? – kérdezte a gyűrött arcú pénztárosnőtől, amikor nagy sokára odajutott a kasszához.

– Cabinet. Hat ötven.

– Adjon egy felet meg egy kis szódát is – mondta az orvos, aztán meggondolta magát. – Adjon két felet.

– Előbb is eszébe juthatott volna – rántott egyet a vállán a nő, amikor újra blokkolt. Aztán észrevette Kelemen hóna alatt az orvostáskát, és zavar ült ki az arcára, egyfajta tanácstalanság, ami nyilván abból fakadt, hogy a pénztárban ugyan ő a hatalom, de a doktorokat mindenkinek tisztelnie kell, hiszen ki tudja, mikor akad velük baja az embernek.

Kelemen odafurakodott a pulthoz. Az öreg, félvállas csapos orra vöröseslila volt. Eleven szeszreklám – gondolta az orvos.

– Öntse egybe a két felet – mondta.

Elvette a deci konyakot, és egyetlen korttyal lenyelte. A szesz lefutott a nyelőcsövén, és szinte beleszúrt a gyomrába. Egy-két év múlva mégis gyomorbajos leszek – gondolta, de rögtön el is feledkezett róla. A konyak kellemes meleggel áradt szét benne, s torkából egyszerre elmúlt a száraz szomjúság.

Már a szájában volt a cigaretta. Nagy lélegzettel szívta le a keserű füstöt, s most nem is érezte, hogy büdös lenne a kocsmában.

A betegekkel gyorsan végzett – tíz óra is alig múlt, amikor kilépett az utolsótól –, s még nem volt nagyon késő ahhoz, hogy beugorjon Latkihoz. A gyerekeket már lefektették, de ők még ébren vannak – gondolta. Már vége a televíziónak is.

A négyemeletes körúti ház előtt tucatnyi gépkocsi parkolt, alig sikerült besorolnia közéjük. Ösztönszerűen megnézte, ki tudja-e hozni később a Rekordot a többi autó közül, aztán besietett a kapun.

– Te vagy? – kérdezte teljesen oktalanul Latki, amikor ajtót nyitott neki. – Bandi jött – kiáltott be aztán a feleségének.

Latki alacsony, pocakos ember volt, szemüveget viselt, egyik keretében fekete üveggel. Még a háborúban vesztette el a bal szemét, s Kelemen tudta, hogy a maradék jobb szem se tart már sokáig. Sohase merte megkérdezni Latkitól, hogy tisztában van-e a szeme állapotával.

– Főzzek kávét? – kérdezte a karcsú, félénken lassú mozgású asszony, aki így pongyolában egészen lányosnak látszott, mintha nem is húsz, hanem legalább harminc évvel lenne fiatalabb az uránál.

– Nem kérek – rázta meg a fejét Kelemen.

Az asszony kinyitotta a tálaló felső ajtaját, és konyakos üveget vett elő.

– Nem muszáj innia – mondta, amikor odaállította az asztalra a palackot. – Látom, olyan fáradt, alig áll a lábán.

– Megint pocsék napod volt neked is? – kérdezte Latki.

Kelemen legyintett. Töltött magának a konyakból, és megitta. Sokkal erősebb, mint a kocsmában – állapította meg, ahogy jóformán mindennap.

– Mennyit ittál?– kérdezte Latki.

– Irigykedsz? – nézett rá Kelemen.

– Te mégy neki egyszer valaminek a járgányoddal… – a kövér orvos nem mosolygott.

– Több esze van annak, mint nekünk együtt. Különben… ha nem akarod, nem muszáj megkínálni.

– Inkább itt igyék, mint másutt – szólalt meg az asszony.

– Köszönöm. – Kelemen érezte, hogy valami fintor ül ki az arcára, és újra töltött.

– Legalább aludj itt – ült le melléje Latki.

– A kis szobában – csatlakozott rögtön az asszony. – Mindjárt megágyazok.

– Akkor is ki kell fizetnem a szállodát – nézte a pohárban a borostyánszínű italt Kelemen.

– Kidobott pénz – könyökölt rá az asztalra Latki. – Amíg nem találsz valami rendes lakást, ellakhatnál nálunk.

– Én is mondtam már – helyeselt az asszony.

Kelemen nem felelt nekik. Szórakozottan forgatta hosszú, csontos ujjai között a metszett üvegpoharat. Ellakhatnék – gondolta. Miért ne? De miért igen? Teljesen mindegy.

Jóleső lustasággal volt tele. A szoba melege körülvette. Csak a sarokban égett egy sárga fényű hangulatlámpa, s az orvos úgy érezte, jó volna nem mozdulni, hanem így ülve elaludni, vagy tán még azt se, csak minden mozgás nélkül tovább terpeszkedni itt. A szomszéd szobában alusznak a gyerekek…

Az asztalon újság hevert. Tegnap újra negyven bomba robbant Algírban. Budapest városfejlesztési terve…

Szájához emelte a talpas poharat, és lassan kikortyolta belőle a konyakot. Megérezte, hogy ma este újra be fog rúgni. Micsoda marhaság. Reggel fájni fog a feje, rossz lesz a közérzete, amíg meg nem issza az első konyakot. Azzal pedig újra kezdődik minden elölről, hogy holnap este megint megérezze tíz óra tájban vagy talán előbb, talán később a részegség első jelét, a tompa lüktetést a halántékában.

– Na, megyek – mondta, és összeszedte magát, hogy frissen álljon fel a székről.

– Maradjon itt – nézett rá az asszony.

Mosolygott.

– Tudja, hogy úgyse maradok. – Megszorította Latki könyökét, és kiment az előszobába, hogy felvegye a kabátját.

A Körúton már alig volt forgalom. Megeresztette az autót, s kirohant vele a bécsi országútra. A reflektor belevágott a sötétbe, és fényes, fehér utat nyitott az éjszakában. Kelemen kihajtott a tábláig, amely Budapest határát jelezte, s ott kényelmesen megfordult. Érezte, hogy biztos a keze – azt is nehéz lenne megmagyarázni, honnan az idegeiben ez a sok pokolian jó reflex –, s most már valamivel lassabban vezette vissza, a város fényei felé a kocsit.

Két-három hazafelé igyekvő teherautó előzte meg. Hagyta, hogy elhúzzanak mellette, adott nekik háromszáz méter előnyt, aztán elmosolyodott, rátaposott a gázra, s pillanatok alatt elfütyült az ormótlan, nehéz gépkocsik mellett.

Résnyire leeresztette a Rekord ablakát, hadd vágjon be fejére a hideg szél, s fél kézre fogva a volánt, rágyújtott. Még mindig húsz perc hiányzik az éjfélhez – nézte meg az autó foszforeszkáló óráját. Soká lesz reggel. Akkor meg kezdődik a robot odabent a kórházban délutánig, amikor is végigjárja magánbetegeit – gondolatban gyorsan végigszaladt a kilenc néven, akik holnap várják –, hattól nyolcig rendelés a körzetben, utána megint címek és megint este, és minden újra meg újra ismétlődik, forog ez a rohadt verkli, lustán, unalmasan…

Már a belvárosban járt, önkéntelenül engedelmeskedve a közlekedést szabályozó tábláknak, amelyek lassan már lehetetlenné teszik a gépkocsiforgalmat a város belsejében. Még két év, és annyi lesz az autó, hogy moccanni se lehet Budapesten.

A bár piros neonbetűi feléje pislogtak. Tudta, hogy be fog menni, de megkérdezte magától, hogy minek. Egy pillanatig furcsállotta is, miért nem jutott eszébe az elmúlt hónapokban egyszer se, hogy eljöjjön ide. Megállt a járda mellett. Gépiesen le akarta zárni a kilincset, aztán arra gondolt, hogy úgyse marad sokáig, nem lesz kedve hozzá, s csak becsapta a kocsiajtót.

A szemüveges portás megemelte aranyzsinóros tányérsapkáját, amikor belépett, s – más dolga nem lévén – elvette tőle a kabátját is, hogy a ruhatárba vigye.

A bárpult fölött rejtett fények égtek, s vissza-visszacsillantak az üvegekről meg a kávéfőző gép krómozott fémtestéről. Vendég alig volt a bárban. Csak a belső sarkok félhomályában lapult egy-egy pár. Az asztalok többsége körül üresek voltak a székek.

A zene éppen hallgatott. A gyerekképű, enyhén püffedt arcú zongorista felállt, és odament Kelemenhez.

– A mohácsi vész óta nem láttalak – nyújtott kezet.

Kelemen nem felelt neki. Mit mondjon? Valóban tavaly nyáron volt itt utoljára, a születésnapján, s akkor nem érezte jól magát a tömegben.

– Uborkaszezon? – kérdezte.

– Nem tudom, mi van az emberekkel – tárta szét két karját a zongorista. – Péntek van, de máskor mindig többen vannak pénteken is. Gyere, meghívlak egy pofa nedűre.

– Fenét – tolta félre a zenészt Kelemen.

– Ne vitatkozzunk – ült fel az egyik bárszékre a zongorista. Zsebéből fapoharat vett elő, amiben valami csörgött. Kiborította: kockák voltak, csontkockák. – Egy pasas hozta Szíriából. Állapodjunk meg: aki veszít, az fizet. Tessék, rázd meg.

Az orvos nevetett. Megrázta a fapoharat, és kiborította a bárasztalra a kockákat. Tizenkettője volt.

– Most én – mondta a zongorista és dobott. – Tizenöt.

– Mit iszol?

– Ginben utazom. Te?

– Egy konyakot, egy gint legyen szíves – mondta Kelemen a mixernőnek, aki olyan simára fésülte haját, mintha ráragasztotta volna a fejére.

Koccintottak. Kelemen a szeme sarkából figyelte a zenészt. Nem kérdez semmit, tehát tudja, és nem akarja szóba hozni a dolgot. Pest nagy, de így is falu maradt. Mindenki mindenkiről mindent tud, a pletyka úgy terjed, mintha tucatnyi újság szórná szét. Iván is tudja, különben megkérdezte volna, miért egyedül jöttem – tette vissza poharát a pultra.

– Nem volt bent senki a srácok közül? – kérdezte aztán.

– Áh, le se szarják a fejemet – itta ki az utolsó korty gint is a zongorista. – Pedig a tízéves találkozón mindenki megígérte, hogy támogatni fogják a művészetemet. Egyet hallottam csak. Simont előléptették. Százados lett. Azt mondják, a díszszemlén ő vezeti az egyik repülőszázadot. Gondoltad volna érettségi előtt, hogy egyszer repülő lesz? Olyan volt mindig az osztályban, mintha kettőig se tudna számolni. A tornaórákon is… Aztán, látod, mi lett belőle? Amikor utoljára láttam, egyenruhában volt, olyan elegáns, mint egy herceg…

Újra megrázta a fapoharat, és kiborította a kockákat.

– Kilenc.

Kelemen is dobott.

– Tizenegy.

A zongorista a mixernőre nézett.

– Ugyanazt még egyszer, Rozália.

A nő bosszús volt:

– Mondtam, hogy nem vagyok a pajtása, hülyéskedjen mással.

– Hogy hívják? – kérdezte az orvos.

– Lili – felelt a nő, anélkül hogy ránézett volna. Odaállította eléjük a poharakat.

– Gyere – mondta a zongorista, és visszament a helyére. Kelemen melléje ült.

Később nagyon hangosnak találta a zongorát, és odébb telepedett. De a kis asztal mellett kényelmetlen volt az ülés, hát visszament a bárpulthoz.

A ritmusos, dél-amerikai zene betöltötte az alacsony mennyezet alatt a helyiséget. Három pár táncolt, kihasználták, hogy bőven van hely, s a férfiak ide-oda pörgették partnereiket.

Kelemen a pohara talpával láthatatlan ábrákat rajzolt a bárpultra, s nem akart gondolkozni. Virslit kért, de csak a felét ette meg. A torma keserű volt, de nem erős, csak a szája ízét rontotta el. Kért még egy konyakot, és beletörődött, hogy részeg lesz.

– Én mit ihatok? – szólalt meg félig mellette, félig mögötte egy alt hang.

Odanézett. Feltornyozott hajú, szőke nő ült a másik bárszéken, és éppen egy amerikai cigarettára gyújtott. Odakínálta az orvosnak is a piros tasakot.

– Nem szeretem – mondta Kelemen. – De maga igyék, amit akar.

A mixernő kevert valamit, és odaállította a szőke elé.

– Kösz – emelte meg a poharát a lány. Lassan, minden kortyot élvezve ivott. Zöld volt az írisze, és feketével festette alá a szemhéját. – Magáé odakint az az Opel Rekord?

– Miért? – kérdezte az orvos.

– Úgyis tudom, hogy a magáé. Már megkérdeztem a portástól. Jó kocsi. Hogy jutott hozzá?

– Vettem.

– Tudom, valakinek küldte Nyugatról a rokona, és maga megvette. Nem akar velem beszélgetni?

– Nem.

A lány a poharát nézte:

– Akkor legalább vigyen haza. Megspórolnám a taxit. Itt máma úgyse lesz semmi… – nézett körül. – Holnap meg tiszta ingajárat…

Kelemen az órájára nézett. Három múlt tíz perccel. Kifizette a számláját, és intett a lánynak, hogy mehetnek. Már odakint jutott eszébe, hogy Ivántól elfelejtett elköszönni.