Borítószöveg

,,A szex néha annyira zűrös tud lenni, hogy az ember az ügyeleten köt ki."

Ellie Kolstakis épphogy elvesztette a szüzességét (21 évesen!), máris elérkezettnek látja az időt, hogy a ,,kurvás korszakába" lépjen. Legjobb barátnőivel elhatározzák, hogy a netes randik sztárjai lesznek, és lehetőleg annyi pasival fekszenek le, amennyivel csak idejük engedi. Ellie gyakornokként robotol egy népszerű női magazinnál, fizetés és elismerés nélkül, így valósággal bepánikol, amikor főnöknője felkéri, írjon blogot sikertelen egyéjszakásairól. Így kerül olvasók százezrei elé az egyik srác leszállópályára nyírt fanszőrzete, a másik romantikus orrvérzése vagy a ,,hogyan kell kizuhanni a hatvankilencezésből" tanácsadó rovat. Akkor ez most siker vagy világraszóló blamázs?

Ellie ekkor találkozik egy helyes ,,kivivel" (új-zélandi srác), akivel minden jól indul, egészen az ágyjelenetig. Vajon a valódi érzelmek negatívan hatnak az orgazmusra? Miért akarja a srác az egyéjszakás partnerét bemutatni a családjának? Vajon megbocsájtják-e a barátok Ellie árulását, és lesz-e valódi orgazmusa végre?

Radhika Sanghani bevállalósan humoros első regénye, a Virgin világszerte sikert aratott. A 21 évesen még szűz Ellie viccesebben aggódik, mint Carrie Bradshaw, és szókimondóbb, mint Bridget Jones. A folytatásból kiderül, hogy a szüzesség elvesztése korántsem akkora para, mint a kötöttségek nélküli szex.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Not That Easy, Mills & Boon,

an imprint of Harlequin (UK) Limited

Fordította Greskovics Eszter

Copyright © Radhika Sanghani, 2015

Hungarian translation © Greskovics Eszter, 2016

Borítófotó © Europress/Getty Images

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-911-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mindenkinek, aki valaha érezte úgy,

hogy élete merő káosz

1. fejezet

– Ellie, te szingli vagy. Tiéd az egyágyas szoba.

Megdöbbenve néztem Willre. Ezt nem gondolhatja komolyan.

– Mindannyiunknak van valakije, szükségünk van a dupla ágyra – folytatta.

– Mondd, hogy viccelsz, kérlek – mondtam lassan.

Will fölállt és jogászmódba váltott.

– Nem akarok szemét lenni – mondta diplomatikusan. – De be kell látnod, hogy több értelme van, ha mi kapjuk a nagyobb szobákat, hiszen Emma Sergióval van, Ollie Yomival, én pedig Chenggel. Neked nincs senkid, szóval neked jut ez a szoba. Egyértelműen nincs szükséged dupla ágyra.

Körbenéztem az apró szobán, majd a többieken. Emma zavartan toporgott fekete, telitalpú cipőjében, kerülve a szemkontaktust, miközben Ollie a laminált padlót vizsgálgatta. Beletúrt rövid, hidrogénezett hajába, és ártatlanul nézett rám csillogó, kék szemével. Azonnal megbocsátottam neki.

– Nem olyan vészes, kicsit kevesebb bérleti díjat kell majd fizetned – mondta Will.

Komolyan beszélt. Tényleg komolyan gondolta. Ismét Emmára és Ollie-ra néztem, remélve, hogy kiállnak mellettem.

Tíz másodperccel később még mindig vártam.

Csapdába kerültem. Kegyelemdöfés vagy mi, a saját rohadt otthonomban.

– Vicceltek velem, basszátok meg? – kiáltottam.

Will ápolt szemöldöke ismerős ráncba rendeződött, és keresztbe fonta a karját.

– Emma! – vontam kérdőre, amikor felé fordultam. – Te is egyetértesz Will-lel? Te is benne vagy ebben az arcátlan szingliellenességben?

Megrázta rövid, szőke haját.

– Nem, persze hogy nem, édesem, de tényleg szükségem van a dupla ágyra, vagy valami. Serge elég sokat lesz itt, és mégiscsak kétméteres, El. Nem hiszem, hogy elférne egy szimpla ágyban.

Lesújtóan néztem rá, majd Ollie-hoz fordultam.

– Ollie! Te hogy látod? – kérdeztem, remélve, hogy tekintetem inkább szelíd, mint dühödt.

– Igazán sajnálom, Ellie – mondta –, de az van, hogy Yomi itt lesz, amikor látogatóba jön a bristoli egyetemről.

Sóhajtottam. Hát persze, a tökéletes, majdnem doktor barátnő folyton látogatóba jön, amint egy kis szünetet tart az emberéletmentésben.

– Ugyan már, Ellie, ez a legésszerűbb megoldás – mondta Will hamis együttérzéssel az idegesítően szabályos arcán. – Ha lenne barátod, máshogy lenne, de így nincs igazán szükséged a pluszhelyre. Ha a rakodóhely miatt aggódsz, mindannyian szorítunk neked helyet a saját szekrényünkben, nem igaz?

Emma lelkesen bólogatott.

– Hát persze! Bármit tarthatsz a szobámban, és akármikor kölcsönvehetsz bármit. Még a bőr combcsizmámat is.

Úristen. Most tényleg ez van? A barátaim tényleg száműztek az egyágyas szobába, ezzel örök szingliségre ítélve? Még Emma, az öribarim is az ő pártjukat fogja, lehet, hogy lassan csak szimpla barinő lesz, ha így folytatja.

Meg kellett akadályoznom, különben egyedül halok meg a gyerekágyamban.

– Ezt nem hiszem el – fakadtam ki végül. – Nem száműzhettek a ház legkisebb szobájába, mintha valami nemkívánatos aggszűz nénike lennék. Én is részese vagyok ennek a közösségnek, és együtt fogunk itt élni egy teljes évig… nem fogom ezt az időt ebben a cipősdobozban tölteni.

– Végül is félidőben cserélhetünk – javasolta Ollie. – Mármint, úgy értem, nem tudom, hogy én tudok-e, de talán te, Will? A Chenggel való kapcsolatod nem komoly, igaz? Ha szakítotok, talán cserélhetnél Ellie-vel.

– Ácsi – emeltem fel a bal kezemet. – Egyrészt ne beszéljetek úgy, mintha már beleegyeztem volna, hogy a legkisebb szobába költözöm, mert nem. Másrészt Will, mi a franc… Cheng még csak nem is a pasid?

Will zavarba jött.

– Nemcsak egymással találkozunk – ismerte be –, de majdnem minden éjszakát együtt töltünk. Valljuk be, ha nem vele, akkor másokkal vagyok. Szükségem van a dupla ágyra, ha hazahozok valakit.

– De mi van, ha én hoznék valakit haza? – kérdeztem.

Horkantott, Emma pedig elfojtott egy mosolyt. A szemét.

– Ellie, én szeretlek – mondta Will –, de miután a nyár jó részét együtt töltöttük, azt hiszem, biztonsággal állíthatom, hogy te nem olyan csaj vagy, aki hazavisz egy pasit.

– Ez annyira igazságtalan! – kiáltottam. – Az, hogy nyáron nem feküdtem le ismeretlenekkel, nem jelenti, hogy nem is fogok.

– Ellie, volt már egyáltalán egyéjszakás kalandod? – kérdezte Will, felhúzva tökéletesen ívelt szemöldökét.

Elvörösödtem, és éreztem, hogy lángol az arcom. Ez nagyon érzékeny téma volt. Nem hazudhattam, mert megesküdtem, hogy nem leplezem többé az igazságot a – meglehetősen limitált – szexuális tapasztalataimról, mellesleg Emma amúgy is mindent tud. Ha hazudnék, csak szánalmasnak tartana.

– Oké – morogtam. – Sosem volt még egyéjszakás kalandom, de ebben az ócska szobában nem is lesz.

– Esetleg mehetnél te hozzájuk – javasolta Ollie.

– Tessék? – kérdeztem felháborodva. – Ez hogy lehet egyáltalán téma? Huszonkét éves vagyok. Egyértelműen alkalmas kötöttségek nélküli szexre, és ha csinálni akarom, akkor csinálni is fogom. Nem költözöm be ebbe a szobába arra hivatkozva, hogy szingli vagyok, mert ez…

A francba, mi is?

– Ez nyílt diszkrimináció – jelentettem ki. – Demokráciában élünk és… kalapból fogunk neveket húzni.

– Ellie, ne legyél már ilyen gyerekes, felnőtt módon is egyezségre tudunk jutni – mondta Will.

– Nem is tudom, nekem korrektnek tűnik – mondta Ollie. Végtelen hálával néztem rá. – Esetleg dönthetnénk kő-papír-ollóval is.

– Legyen – vonta meg a vállát Emma, és jobb kezét az ágy fölé tartotta.

Az ágy másik sarkán Will szemforgatva szintén felemelte az öklét. Ollie ugyanígy tett, és én a negyedik sarokból kinyújtottam remegő karomat, hogy kezünk középen négyszögben találkozzon.

Meg kellett nyernem. Ha a diplomás szabadúszó életét akartam élni Londonban, szükségem volt a megfelelő környezetre. Hogy randizhatnék úgy, hogy nincs hova hazavinnem őket?

– Oké, akkor háromra – mondta Ollie. – Egy…

Julius Caesar, segíts, imádkoztam a saját hősömhöz. Isten sosem működött nálam igazán – ez összetörte ortodox görög katolikus anyám szívét –, de a római hódító egyszer már kisegített, megteheti még egyszer.

– Kettő…

A francba, döntenem kell. Hm… kő. A legerősebb. Caesar a legerősebbet választaná.

– Három.

Két kő és két papír volt előttünk.

Will fenyegetően nézett rám.

– Oké, Ellie, akkor ez köztünk dől el – mondta, miközben Emma boldogan kiáltott föl és adott pacsit Ollie-nak. Minden rendben. Nem vesztettem igazán. Caesar kisegített. A követ világos módon meg kell tartani. Újra megjátszottam.

– Majd én számolok – ajánlkozott Ollie.

Will-lel szembeálltunk egymással az ágy két oldalán, én terpeszben. Ez az. A római szerencse az én pártomon van, le tudom nyomni ezt a gall parasztot.

– Egy… kettő… három.

Kövem megsemmisült a győzedelmeskedő tenyérpapír árnyékában. Will önelégülten vigyorgott rám. Faszság. Hősömhöz hasonlóan én is elfelejtettem Brutus árulásának alattomosságát. Te is, fiam, Brutus.

– Tudtam, hogy megint a követ választod, Ellie – mondta Will. – Annyira kiszámítható vagy.

Leesett az állam, Emma pedig az ágy fölött átnyúlva megszorította ernyedt öklömet. Eljött az én márciusom idusa.

Körülnéztem a szobámban. Virágos ágytakarót terítettem az ágyra, és sálakat aggattam a plafonra, hogy Aladdin-barlang hangulata legyen. Varázslatos fények voltak az ablak körül, és képek rólam, Emmáról meg Laráról a falra ragasztva. Az ágyon állva mind a négy falat meg tudtam érinteni, és nagyjából bármit elértem.

Az ágyat jobb híján a szimpla üveges ablakhoz tolták. Ez azt jelentette, hogy a víz lassan a Primark párnáimra csöpögött. Sóhajtottam. Egyetemi éveim alatt a kollégiumban végig arról álmodoztam, hogy egy igazi lakást veszünk ki a barátaimmal. Nem erre számítottam. Lehet, hogy saját szobám van, de lefogadom, hogy még Virginia Woolf is komolyan elégedetlen lenne vele.

– Neeee, szállj le rólam! – sikította valaki élesen.

Ököllel belevágtam a mögöttem lévő falba.

– Nem, nem én voltam – kiáltotta Ollie a fal mögül.

Elkerekedett a szemem, és felálltam az ágyon, hogy elérjem a plafont.

Elfojtott nevetést hallottam, mielőtt Cheng azt kiabálta:

– Bocsánat. Majd halkabbak leszünk.

Will halkan morgott valamit, majd visszatért a sikítás. Sóhajtottam, és visszarogytam az ágyamra. Alig negyvennyolc órája laktunk itt, de én – szó szerint – kívülről-belülről ismertem Will és Cheng kapcsolatát. Hála a rohadt gipszkarton falaknak, minden egyes szerelmes szót is ismertem, amit Ollie Yominak mondott a látogatásaikor. Az egyetlen, akinek nem hallottam a magánéletét, Emma volt, mert az ő szobája az előszobából nyílt, ő viszont Sergióval folytatott nemi életének minden mozzanatáról beszámolt találkozásaink alkalmával.

Bármilyen jó buli volt is London legfiatalabb – és legolcsóbb – részében lakni, soha nem éreztem magam ennyire egyedül. Kinyitottam a laptopomat, és beléptem a Facebookra, hogy megnézzem, milyen nagyszerű lett a többiek élete most, hogy lediplomáztunk.

Kara újra összejött Tommal, és egy kiadónál dolgozott. A belga Marie-nak, úgy tűnt, öt pasija volt, akik mind Burberry-modellekre hasonlítottak, és az ősellenségem, Hannah Fielding íróként dolgozott a Tatlernél. Jaj, még be is van tagelve egy képen Kate Moss-szal. Annyira rohadtul tipikus.

Körülnéztem aprócska szobámban, ahol a penész ránőtt a főbérlő olcsó festékére, és ellenállhatatlan vágyat éreztem a sírásra. De inkább tovább kínoztam magam.

Elővettem az iPhone-omat, pedig tudtam, hogy meg fogom bánni, amit csinálok. Feloldottam a képernyőt, és ugyan már előre rosszul voltam tőle, megnyitottam az Instagramot. A szépiaszínre szűrt világ elöntötte az életemet, én pedig görgettem lefelé a képeket a gyönyörű emberekkel randizó egyetemi barátaimról, akik menő cégeknél dolgoztak, és a ShoreditchHouse tetején napoztak fehér bikiniben és retró napszemüvegben. Éreztem, hogy az önsajnálat könnyei éppen ellepik a szememet, amikor valaki feltépte az ajtót.

– Ellie, komoly válságban vagyunk – zihálta Will. Piros alapon sárga autós bokszeralsóban állt az ajtómban. Azok ott apró Noddyk a kicsi, sárga autókban? Előrenyújtottam a nyakam. – Ne a farkamat bámuld, hanem inkább segíts – mondta ingerülten.

– Jaj, bocsánat. Mi a baj?

– Senkinek nincs itthon síkosítója – közölte.

Felhorkantam.

– Ja persze, és azt hiszed, hogy én, az egyágyas szobában lakó szingli leszek a megmentőd, aki kisegít?

Felhúzta a szemöldökét.

– Ennyire nem vagyok naiv. De arra gondoltam, hátha van még abból az ausztrál csodabalzsamból, amit használsz.

Rámeredtem.

– Ööö, nincs. Le kell mennem a boltba. Amúgy miért akarsz most hajat mosni?

– Nem a hajamra kell, csajszi. Legalábbis nem arra a hajra, amit látsz. – Vigyorgott.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz… JÉZUSOM. Te a 4 font 49 pennys balzsamomat akarod síkosítónak használni?!

– Hát, az elmúlt héten azt használtam, amíg el nem fogyott. Nem gond, ugye? – kérdezte.

– De, baromira gond – kiabáltam. – Nem hiszem el, hogy ezért kell a szokásos kétszeresét vásárolnom. Azt hittem, csak a hajam szokatlanul… csomós mostanában – fejeztem be bambán.

Elkerekítette a szemét.

– Megyek, megkérdezem Emmát. – A noddys bokszeralsójában elindult az előszoba felé, majd megállt, és rám nézett.

– Hé, te sírtál? – kérdezte.

– Nem, dehogy – kiabáltam. – Miért sírtam volna?

– A gépeden a Facebook van megnyitva, a telefonodon pedig az Instagram. Ezt olyankor csinálod, amikor szomorú vagy, Ellie.

– Will, kevesebb mint egy hete lakunk együtt, és alig néhány hónapja ismersz. Ez nem jelent semmit – válaszoltam élesen.

– Akkor hogy magyarázod az elmaszatolódott sminkedet?

Szemétláda.

– Jaj, baszd meg, Will – kiabáltam, miközben nevetve elsétált.

Magamra húztam a paplant. Annyira szimplának éreztem magam, mint az ágyam. Nem is igazán barátra vágytam, inkább csak mindenki más annyival előttem járt a romantika – na jó, a szexualitás – terén. A pokolba is, ők balzsammal dugnak amíg én Instagramon nézegetem őket.

Az a baj, hogy mindenki elvesztette a szüzességét tizenöt és tizenhét éves kora között, akivel felnőttem. A suliban a barátnőim a szomszéd iskola fiúival randiztak, és egy év alapozás után ténylegesen „megtették”.

Én viszont a göndör hajú görög lány voltam, vastag szemöldökkel és rossz szabású farmerban, aki senki érdeklődését nem keltette fel különösebben. Az egyetlen szexuális kalandom az iskolás évek alatt tizenhét éves koromban történt, és annyira szerencsétlenül sikerült, hogy a barátaim csak „ráharapásnak” becézték. Míg én megpróbáltam túljutni a szégyenen, hogy megharaptam James Martell péniszét, ők szextörténeteket meséltek egymásnak az érettségizők közösségi szobájában. Még a legjobb és legrégebbi barátnőm, Lara is köztük volt.

Az egyetemen csak még rosszabb lett. Addigra már mindenki túl volt néhány kapcsolaton, amiket részeg, egyéjszakás kalandokkal és furcsa tombolásokkal fűszereztek. Végigkefélték az egyetemet, és ezzel a piálós játékok során dicsekedtek. Vagy álmosollyal hallgattam őket, mint általában, vagy – kevésbé kínos megoldásként – csináltam magamnak egy hamis szextörténetet. Ugyanis huszonegy éves koromig szűz voltam.

Nem döntés volt. Csak szerettem volna átszakítani a szűzhártyámat, de valamelyest is mutatós pasi nem ajánlkozott rá. Utolsó egyetemi évemben már annyira kétségbeesetten el akartam veszteni végre a szüzességem, hogy amikor a szeplős, huszonhat éves grafikus Jack Brown randira hívott, gyakorlatilag rávetettem magam. Ő nem ellenkezett, és néhány randival később elvette az ártatlanságomat. Azt hittem, a boldogságom sosem ér véget.

Egészen addig, amíg egy héttel később Shoreditch utcáin magamra nem hagyott a chlamydiával.

Szar vége volt egy szar évnek, de a nyarat dühöngéssel és az anti-chlamydia-tablettákkal töltöttem, így mostanra teljesen és valóban túl voltam szexuális úton terjedő betegségemen és Jack Brownon. Az egyetlen probléma az volt, hogy továbbra is ő maradt az egyetlen szexuális partnerem, és még csak orgazmusom sem volt akkor egyszer, amikor dugtunk. Orgazmusaim egyedül történtek meg a szobámban, a 14,99 fontos tojásvibrátorommal.

Már senki nem játszott piálós szexjátékokat, de én még mindig nem tudtam bekapcsolódni, ha Emma és Lara az análról vagy a hatvankilencezésről beszélt. Úgy éreztem, ki vagyok hagyva valamiből. Egész nyáron rezegtettem a pilláimat minden átlagos külsejű pasinak – harminc alatt, természetesen –, de egyik sem akart többet egy kis összebújásnál. Hivatalosan is baszhatatlan lettem. Most, hogy beraktak ebbe az egyágyas szobába, és szexuálisan inaktív lakótársnak címkéztek, úgy éreztem, mintha megint szűz lennék. Mindegy, mit tettem, hogy lépést tartsak velük, mindenki folyamatosan tíz lépéssel járt előttem. Még csak nem is a próbálkozás hiánya miatt.

Tenyerembe hajtottam a fejem, és kiengedtem egy szánalmas sóhajt. Már a húszas éveim húsz százalékán túl voltam. Már csak nyolc százalék hiányzott, hogy gyerekvállalási korba lépjek, és komoly férjre vágyjak. Most kellett kiélnem magam vad, szenvedélyes, következmény nélküli szexszel rasztás pasikkal motoron, mielőtt megismerem a nagy Őt, ehelyett egyedül feküdtem a penészes szobámban.

Ez nem fair. Emma legalább harminc emberrel lefeküdt. Lara kilenccel. Nekem miért nem sikerült ennek a közelébe jutnom? Átlagos külsőm van, és legalább olyan szórakoztató vagyok, mint ők. Mindig azt hittem, a szüzességem az akadály, és ahogy elvesztem, könnyű lesz alkalmi szexet kezdeményeznem.

De nem így történt. Talán azért, mert nem próbáltam eléggé. Vagy talán azért, mert arra vagyok kárhoztatva, hogy más legyek – a dundi lány sötét szőrrel, aki átlag alatti szexre és – ráharapásra – termett. Mindig úgy éreztem magam, mint az esetlen görög lány, aki nem igazán illik sehova.

Egyáltalán nem hasonlítottam az unokatestvéreimre és a családi barátokra – kirázott a hideg a gondolattól is, hogy valakivel a közösségből házasodjam össze. Előbb halnék bele a klausztrofóbiába vagy az unalomba, és azt is csak akkor, ha valaki egyáltalán beleegyezne. Nem igazán voltam álmaik csinos, napbarnított nője. Unokatestvéreim szerettek öltözködni és szájfényt kenni az ajkukra, míg én inkább a Converse-emben és a kinyúlt leggingsemben mászkáltam. Nem voltam egy álomlány.

A suliban sem hasonlítottam senkire. Nem volt olyan természetes magabiztosságom, mint amilyen a többi lánynak – ami abból építkezett, hogy tudták, mennyire szépek, kivételezettek és szeretettek. Nem mintha zűrös hátterem lett volna, de apámat alig láttam, anyám pedig elég erőszakos volt. Mindig különbözött a többi anyától is – még mindig erős görög akcentussal beszélt, és fel sem merült benne, hogy velünk nézze a Narancsvidéket, ahogy Lara anyukája.

Talán ezért voltam mindig sokkal bizonytalanabb a többieknél, és talán anyámnak a fiúk terén tanúsított szigora volt az, ami miatt annyi ideig nem kerültem közelebb hozzájuk.

Esetleg csak valami baj volt velem.

Még most is, hogy felfedeztem a szemöldökszedést, és végre csodálatos barátokra tettem szert, úgy éreztem, mint a kis, tizennégy éves Ellie Kolstakis, az a lány, akivel senki nem akar táncolni a sulidiszkóban. Tudom, hogy hülyeség. Huszonkét éves voltam egy menő gyakornoki pozícióval és kelet-londoni lakóközösséggel. De az összes lakótársam randizott, felhozta a partnereit, és olyan életformát folytatott, amilyen, bármennyire próbálkoztam, nekem nem ment. Igen, időnként igazán szarul éreztem magam.

2. fejezet

Willt és Ollie-t az egyetem utolsó hetében ismertük meg Emmával. Én még mindig próbáltam kiheverni, hogy egy seggfej vette el a szüzességemet, és nemi betegséget kaptam tőle. Emma elvitt az egyetemi klubba, hogy egyfontos vodkafelesekbe fojtsa a bánatom. Tíz fontnál tartottunk, amikor találkoztunk Will-lel és Ollie-val.

Ollie-ba rögtön belezúgtam. Félig fekete volt lehetetlenül kék szemmel, rövid haja platinaszőkére hidrogénezve. Úgy nézett ki, mint egy Urban Outfitters-modell. A vodkamámoros áhítatban rádöbbentem, hogy ő az férfi, akit mindig is akartam, az egyetlen, akivel sorsszerűen találkoznom kellett, miután elárultak meg nővé avattak, és… ő a barátnőjéről mesélt Emmának. A romantikus zene elmélyítette a rettenetes felismerést, hogy teljesen elérhetetlen.

– Ellie? – szólongatott Emma, és integetett az arcom előtt. – Ez itt Ollie, most diplomázott filozófiából a SOAS-on, és Will, aki a King’sen tanul könyvelőnek. Ameliával egy kollégiumban voltak.

Mosolygást színleltem, és az este további részét közös berúgással töltöttük. Emma elbűvölte a társaságot a vicces történeteivel, miközben én óvatosan próbáltam Ollie-val közös szelfiket készíteni, amik fölött majd sóhajtozhatok reggel. Amikor Will észrevette, hogy mit csinálok, fölrángatott, és elvitt táncolni. A DJ éppen váltani készült a drum and bassről olyan zenére, amit ismerek, amikor Will csókolózni kezdett a klub legdögösebb pasijával. Elmentem a mosdóba, és kihánytam a „vodkát”, ami rossznyelvek szerint hígító volt. Amikor Emma és én hajnali négykor eltántorogtunk az éjjeli buszhoz Ollie-val, Will-lel és Chenggel, rájöttünk, hogy megtaláltuk az új lakótársainkat.

Négy hónappal később már a haggerstoni otthonunkban laktunk, papírvékony falak között és akkora lakbérrel, amekkorát nem engedhettünk meg magunknak. Egy kicsit még mindig bele voltam zúgva Ollie-ba, de lemondtam a szerelméről a gyönyörű, de kicsit félelmetes Yomi kedvéért, és még mindig megrettentett kissé Will meg a pénzügyi szövege. Emma olyan volt, mint mindig, de most, hogy minden idejét Sergióval töltötte, már nem játszottam a szárnysegédjét, és magányosabb voltam, mint valaha. Ideje volt, hogy felhívjam Larát.

– Miért nem hívtál meg eddig? – érdeklődött, amikor felvette a telefont. – Állítólag a legjobb barátnők vagyunk, de hirtelen olyan menő lettél, hogy Kelet-Londonban laksz, és már át se hívsz?

– Négy napja lakom itt, Lara. A kanapét csak tegnap kaptuk meg. A hűtő ma reggel érkezett.

– Nem hiszem el, hogy azt gondolod, olyan nagy elvárásaim vannak, hogy szükségem van hűtőre és kanapéra ahhoz, hogy átmenjek.

Nevettem.

– Maradj már, tudod, hogy bármikor szívesen látlak. Sőt… nem akarsz átjönni hétvégén? Hiányzol.

– Te is hiányzol. Oxford annyira unalmas mostanában. A feminista köröm megrögzötten be akarja záratni a Bullingdon Klubot, de ez annyira nem izgat.

– Ugye, tudod, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz? De ha unatkozol, szállj fel egy vonatra, és gyere hétvégén. Elmehetünk bulizni a hipszterek közé Hackneybe.

– Hipszteren a lakótársaidat érted?

Felhorkantam.

– Ők azt csak szeretnék. Igazából azt hiszem, Ollie egészen rendben van. Már azelőtt is szűk szárú nadrágot hordott, hogy menő lett volna. De Will igazi pozőr.

– Hm, ez tényleg úgy hangzik, mintha túlzásba vinné a beilleszkedni vágyást – helyeselt. – Amikor legutóbb együtt mentünk valahova, nagyon berúgott, és elismerte, hogy tudatosan akar megszabadulni a leedsi akcentusától. Véletlenül azt a szót használta, hogy „krigli”, és majdnem összeomlott.

– Basszus. Nem is tudtam, hogy ez ennyire fontos neki. Ez mondjuk megmagyarázza, hogy miért szeret téged annyira… valószínűleg azt hiszi, hogy puccos vagy, mert az Oxfordra jársz.

Felsóhajtott.

– Az embereknek túl kéne jutniuk ezeken a sztereotípiákon. A diákok fele pont annyira puccos, mint én, vagyis teljesen átlagosak. Amúgy te hogy vagy?

– Áh, az egész délelőttöt internetes önkínzással töltöttem.

– Ellie. Mondtam már, hogy töröld az Instagramot a telefonodról. Facebookkal is kínoztad magad?

– Lehet.

Sóhajtott.

– Már annyiszor megbeszéltük ezt. Semelyikük élete nem tökéletes. Ha mi is instáznánk a menő dolgokat, amik velünk történnek, a mi életünk is tökéletesnek tűnne.

– Igen, tudom. De némelyik olyan, mintha nagyszerű ember lenne. Úgy érzem magam, mintha a színfalak mögül figyelném őket.

– Elég volt Az éj szelíd trónján-utalásokból. Tudod, mi lesz Dick Diverrel a végén. Gondolj csak A nagy Gatsbyre. Azt akarod, hogy valaki belelőjön a saját medencédbe?

– Gatsbynek legalább volt medencéje. Ha ez így megy tovább, én még jelzálogot se fogok kapni.

– Üdv a klubban – mondta. – Mi vagyunk az elveszett nemzedék. Francba az 1920-as évek modernista kölykeivel… baromira mi vagyunk azok.

Bölcsen bólintottam, aztán rájöttem, hogy nem lát.

– Baromira. A nem fizetett gyakornokok nemzedéke.

– Azzal mi van? – kérdezte együtt érzőn.

– Maxine még mindig hülye picsa. Az elmúlt hónapot azzal töltöttem, hogy zsírszegény lattékat hordtam neki, és még mindig nem írhatok semmit, akkor sem, ha ezért vett föl… mert állítólag tetszettek neki a vlog-bejegyzéseim meg az egyetemi cikkeim. Ma este hétig dolgoztatott. Annyira fáradt vagyok.

– Ez annyira közhelyes. Kinek hiszi magát… Anna Wintournak?

– Te ezt mondod, de valójában a London Mag sokkal több pénzt termel, mint a Vogue. Szóval Maxine úgy döntött, ő az ördög, aki Whistlest visel, és el van szánva rá, hogy tönkretegye a nem fizetett létemet.

– Hát jó, ha menő ügyvéd leszek, akinek semmire nincs ideje, megengedem, hogy a luxuslakásomban lakj, és lattékat hordj nekem. Még fizetni is fogok érte.

– Baszd meg, Lara!

– Én is szeretlek. Mindenesetre akkor hétvégén…

– Igen, átjössz?

– A szombat jó. De ha ráérsz péntek este, együtt vacsorázom néhány lánnyal az osztályból.

– Jézusom, nem. Lara, te vagy még mindig jóban velük, nem én. Én évek óta nem beszéltem velük, és ez teljesen jól van így. Ezen nem kell változtatni.

– Ellie, ne dramatizáld túl. Ezekkel a lányokkal nőttünk fel, és nem tömeggyilkosok. Szerintem jól éreznéd magad. Tudod, jót tenne egy kis változatosság.

– De az ő életük annyira tökéletes. Azt hallgatnám, hogy milyen nehéz megtartani a 34-es méretüket, hogyan intézik az életüket dögös szőke ügyvédként, és járnak menő éttermekbe a tökéletes pasijukkal.

– Tudod, hogy szőke vagyok, és jogra járok, ugye?

– Utáljalak téged is? Ne emlékeztess folyton.

– Haha. De most őszintén, El, min aggódsz annyira? Már nem vagyunk ugyanazok, akik a suliban voltunk.

– Csak akárhányszor találkozom velük, úgy érzem magam, mint kamaszkoromban, és minden bizonytalanságom előjön. Például hogy nem tudok a szex-, a pénz- és a sikersztorijaikba beszállni… Ez nekem sok.

– Még úgy is, hogy már nem vagy szűz, magabiztos vagy, meg dögös, és neked van a legmenőbb gyakornoki állásod?

– Nem is tudom. Azt hiszem, csak kicsit furán érzem magam mostanában. Valószínűleg a költözés Haggerstonba, és az, hogy a munkám maga a rémálom. Nagyon jól éreztem magam nyáron, de most kezdek visszasüllyedni abba, hogy mindenkinek van valakije, és nemcsak hogy senki nem hívott randira Jack óta, de még csak pénzt se keresek, és az anyámtól függök… aki minden döntésemet helyteleníti, és arra vágyik, hogy hozzámenjek egy görög ingatlanoshoz.

Lara elhűlt.

– Elképzelni sem tudlak egy ilyennel, nemhogy még a felesége legyél.

– Pontosan! Én lennék a világ legrosszabb felesége.

– De őszintén, El, szerintem jót tenne neked, ha eljönnél találkozni a csajokkal. Le lennének nyűgözve attól, amit csinálsz, tudod, már nem azok a „cikizős csajok”, akikről azt hitted, tizedikesek, és minden másról elterelték a figyelmedet.

– Oké, oké. Ha megígéred, hogy így is átjössz szombaton inni a nyomoromra. Emmát is ráveszem.

– Rendben.

Amikor beléptem a Sohóban a Chotto Mattéba, úgy éreztem, inkább tűnök pincérnek, mint fizető vendégnek. A szűk szárú farmerem és túlméretes pulóverem akármennyire sportosan elegánsnak tűnt is az irodában, most teljesen alulöltözöttnek és slamposnak éreztem magam bennük. Különösen amikor a pincér az asztalunkhoz kísért, és megláttam a tizenöt ott ülő modellt.

– Istenem, Ellie – sikított Maisie. – Csodásan nézel ki. Annyira örülök. Ezer éve nem láttalak!

A nyakamba ugrott.

– Te is jól nézel ki – mondtam sután. – Jó, hogy találkozunk végre.

A többiek megfordultak és körbeálltak, ezért meg kellett ismételnem ugyanazt az udvariassági kört tizenötször. Mire Lara következett, már ölni tudtam volna a tekintetemmel. Hülye voltam, hogy ezt jó ötletnek hittem.

Leültünk, és nagyot nyeltem az árak láttán. A főfogások negyven fontnál kezdődtek. Ital nélkül – abból pedig sokra volt szükségem, hogy túléljem ezt a vacsorát. Basszus. Kérhetnék csak egy köretet, és mondhatnám, hogy nagyot ebédeltem.

– És mi a helyzet? – kérdezte Polly. – Rég beszéltünk. Hallom, a London Magnél dolgozol mostanság… az elég menő. Szereted?

– Hm, igen, azt hiszem. Leszámítva az őrült főnökömet, a túlórákat és azt, hogy ingyen csinálom.

– Az szar – mondta, és egy pillanatra összerándult a botoxolt arca. Oké, nem botoxolt, de tíz év múlva tutira az lesz.

– És te hogy vagy? – kérdeztem.

A ránc eltűnt.

– Ó, szuperül – mondta. – Persze nyilván fárasztó jogászként dolgozni, de a munka szuper, és imádom az embereket. Alex pedig a szomszédban dolgozik a Goldman Sachsnál, úgyhogy majdnem hazáig közös taxival megyünk, a sarkon lakik egy elképesztő luxuslakásban, amit a szülei vettek neki, szóval minden tökéletes.

– Hú, ez… ööö… elképesztő – mondtam.

Lara elcsípte a tekintetemet, és megköszörülte a torkát.

– És hogy ismerted meg Alexet? – kérdezte Lara. – Láttam a képeket Facebookon, de még nem találkoztam vele. Úgy tűnik, minden jól alakul.

– Igen, nagyon jól. Annyira szerencsés vagyok. Valójában egy ismerősön keresztül találkoztunk az egyetemen, de idén nyáron jöttünk csak össze. Nagyon kedves. Kedvelnéd. Azt hiszem, ismeri Jezt… még mindig kavartok?

Lara felsóhajtott.

– Sajnos igen. Tervezem, hogy lassan lezárom, de a szex annyira jó… mármint ő egy elköteleződésfóbiás idióta, de jól érezzük magunkat együtt, szóval tulajdonképpen most működik.

– Ja, tudom, miről beszélsz – mondta Polly. – Mindannyian átestünk rajta, ne aggódj. Szerintem amint találsz valaki mást, rögtön el fogod felejteni.

– Igen, talán találok egy megfelelő ügyvédet, ha elkezdem a gyakorlatomat – mondta Lara.

– Tessék? Nem randizhatsz kollégával – sikította Polly. – Higgy nekem. Az biztos katasztrófa. És veled mi van, Ellie, neked van valakid?

– Most éppen nincs.

– Ó, értem – mondta, és elkomorult a tekintete.

– De kavartam valakivel az egyetem végén – folytattam.

– Istenem, mesélj el mindent!

– Szóval, volt ez a srác, akit Jacknek hívtak. Művész, jó néhány évvel idősebb nálam. Randiztunk egy darabig, aztán lefeküdtünk, és jó volt.

– Hm, és aztán? – kérdezte Lily. Ekkor vettem csak észre, hogy az egész asztal engem hallgat. – Istenem, elvesztetted a szüzességed?! Basszus, Ellie, ez óriási!

Erőtlenül elmosolyodtam. Elfelejtettem, hogy a suliban mennyire pletykaéhes volt mindenki. Tekintettel arra, hogy azon kevesek közé tartoztam, akik szűzen érettségiztek, a szűzhártyám állapota világos módon elég komoly hír volt.

– Aha – mondtam. – Jack beavatott.

– Ó! – sikoltott mindenki izgatottan. – Istenem, gratu, Ellie. Milyen volt? Ez szuper… mondj el mindent.

Pontosan ezért nem küldeném a lányomat lányiskolába – nem volt olyan, amit nem mertek megkérdezni. Egy időben tisztában voltunk egymás menstruációs ciklusával is.

– Jó volt. Mármint csak egyszer csináltuk, de rendben volt. Nem is fájt igazán.

– Drágám, ez csodálatos. És aztán mi történt? – kérdezte Katie.

A francba. Most beszélnem kell arról, hogy Jacket igazából nem is érdekeltem, és az „ajándékáról”. Ennyit arról, hogy most már menő Ellie lettem, akinek rendben van az élete – ez is csak azt bizonyítja, hogy még mindig ugyanaz a lány vagyok, aki megharapta egy pasi péniszét.

Larára pillantottam. Az sem zavarta volna, ha hazudok. A lányokra néztem. Mind tátott szájjal várták a folytatást. Azt hiszem, soha nem érdeklődtek irántam ennyire, amikor még szűz voltam a suliban. Talán el kéne mondanom az igazat – ha pletykát akarnak, azzal kétségtelenül tudok szolgálni.

– Szóval… pár nappal később elmentünk kávézni, ahol arról beszélt, hogy mennyire hisz az igaz szerelemben, és hogy még senki iránt nem érzett így eddig. – A lányok egy emberként sóhajtottak fel. – Csak aztán azt mondta, „Luisa” megváltoztatta az életét. Kiderült, hogy nem rólam beszél, hanem valaki másról.

– Jaj, istenem, tényleg? Ez őrület – mondta Lily. – El se hiszem, hogy ez tényleg megtörtént.

– És tudjátok, mi a legrosszabb? – Megrázták a fejüket. – Luisának chlamydiája volt.

– Ezt úgy érted, hogy?…

– Chlamydiám lett az egyetlen alkalomtól, amikor együtt voltunk.

A lányokból kitört a nevetés, és én is mosolyogtam velük. Még sosem volt olyan szexsztorim, ami megnevettette őket. Normál esetben én voltam az, aki szájtátva figyelte az ő történeteiket, de a figyelem középpontjában lenni határozottan szórakoztatóbb volt.

– Ez annyira vicces, Ellie – mondta Maisie. – Mármint nyilván igazi seggfej, de legalább van egy jó sztorid belőle.

– Igen, egy sztorim és egy fertőzésem, cserébe az ártatlanságomért. Nem rossz üzlet.

Felnevetett.

– Pontosan. Figyelj, Cass, neked nem volt kétszer is chlamydiád az egyetem alatt? Az oltári volt.

– Jó, azért nem volt olyan rossz a helyzet, mint ahogy hangzik. Mind a kétszer ugyanattól a pasitól kaptam el.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ettől jobb, Cass – mondta Lara. – De ha te ettől jobban érzed magad… Én csináltam már rosszabbat is. Eltörtem Jez farkát.

– Micsoda? – sikítottam. – Hogy lehet, hogy erről még sose hallottam?

– Basszus, nem meséltem? – kérdezte. – Istenem, már jó pár éve történt. Azt hiszem, éppen elutaztál. Nagyon vicces volt. Én voltam fölül, és azt hiszem, a szög egy kicsit furcsa lehetett, mert hirtelen felüvöltött. Leszálltam róla, és a farka, izé, félbehajlott. El kellett mennünk a kórházba, és kiderült, hogy eltörtem a péniszét.

– Istenem, ez óriási – visított Lily, miután abbahagytuk a nevetést. – Az jut róla eszembe, amikor letéptem Max fitymáját kilencedikben egy erőteljes kézimunkával.

– És amikor az anyja elkapott szopás közben! Az zseniális volt – mondta Cass. – Jaj, nézzétek, megjött a vacsora. Nem kéne ilyen obszcénnak lennünk, ha nem akarjuk, hogy kidobjanak.

Felnéztem, és láttam a tányérokat az apró adagokkal. Tucatnyi volt belőlük. Mivel tudtam, hogy a legolcsóbb tétel az étlapon hét font, ez nem volt jó jel.

– Ti már rendeltetek? – kérdeztem bizonytalanul.

– Igen, de csak egy válogatást. Úgy gondoltuk, ez a legegyszerűbb – mondta Polly. – Nem néz ki jól?

Úgy tűnt, mégsem köretet eszem főételként.

– El se hiszem, hogy ezt mind megettük – mondtam Larának, miközben mindenki beszélgetett körülöttünk. – Egy kicsit rosszul is vagyok.

– Ugye? Én is. Különösen úgy, hogy Tania szerint jó ötlet volt a leggusztustalanabb szexélményeinket elmesélni. Még mindig rosszul vagyok a Cassétől.

– Pfuj, igen. Még egy dolog, amin aggódhatok… emlékeztess rá, hogy ne szexeljek, ha menstruálok. Még a gondolat is durva, hogy kiszáll belőlem, és összevérezzük a fehér falat. Annyira sajnálom a tizenhat éves Casst. Megalázó lehetett.

– Igen, az volt – mondta Cass közelebb hajolva. – Mint A texasi láncfűrészes mészárlás snittje. Tele volt a fal piros pöttyökkel. Le kellett mosnunk utána, és barna foltot hagytak.

– Pfuj, Cass!

– Tudjátok, mit? – folytatta. – Fura, de életem legjobb orgazmusát éltem át két pillanattal a véres ügy előtt. Ki hitte volna?

– Óriási – nevetett Lara. – Azt hiszem, az én legjobb orgazmusom azzal a sráccal volt, akit az egyetem előtt ismertem meg. Neki volt a legtehetségesebb nyelve, amivel valaha találkoztam. Esküszöm, a barátnője a legszerencsésebb ember a világon.

– Istenem, ez tényleg nagyon fontos képessége egy pasinak – mondta Cass. – Én már szakítottam azért, mert valaki nem volt hajlandó kinyalni úgy, hogy két perccel előtte ne zuhanyoztam volna. Azt hiszem, higiénés problémái voltak.

Velük nevettem, aztán kisurrantam a mosdóba. Jó volt a lányokkal beszélgetni – már nem is emlékeztem, milyen szórakoztatóak tudnak lenni –, de kezdtem magam hülyén érezni. Tudtam, nem nagy ügy, hogy nincs orgazmussztorim, amivel csatlakozhatnék. Mindenki tisztában volt vele, hogy nem vagyok valami tapasztalt, és nem is foglalkoztak vele, de én nagyon utáltam az érzést, hogy kívülálló vagyok a beszélgetésben. Mellőzöttnek éreztem magam. Ők elképesztően sokat szórakoztak az orgazmusaik és alkalmi együttléteik közben, én viszont határozottan nem.

Úgy éreztem magam, mint régen a suliban a közösségi teremben, ahol mindenki jól érezte magát, és megosztotta, hogyan vesztette el a szüzességét, miközben én még csak nem is csókolóztam. Tudtam, hogy most más a helyzet, de még mindig szar volt, hogy nem éreztem magam a történések részének. Még mindig nem tudtam, milyen másnap hajnalban hazakullogni, vagy menzesz alatt szexelni, ahogy azt sem, hogy milyen, ha nem nyalnak ki.

Szórakozni akartam. Most, hogy már nem voltam szűz, miért ne próbálhatnék pasizni? Rendben volt, hogy otthon, egyedül a szobámban volt orgazmusom, de meg akartam érteni azt az eufóriát, amit a lányok a filmekben átélnek, amikor egy pasi elkezdi őket nyalni. Tudni akartam, mi annyira jó a szexben.

Tudtam, hogy jó leszek benne. Szerettem szexről beszélni és elképzelni – ha lenne lehetőségem kicsit jobban részt venni benne, tudom, kiderülne, hogy született tehetség vagyok. Nem lennék az a lány, aki azt szeretné, hogy a srác elvegye másnap reggel. Boldogan mennék bele, hogy alkalmi legyen. A pokolba is, még a telefonszámuk se érdekelne, ha cserébe orgazmusom van.

A mosdó tükrében néztem magam. Meg tudom csinálni. Nem kell a húszas éveimet azzal töltenem, hogy álmodozom erről az életformáról – át is élhetem. Csak annyit kell tennem, hogy abbahagyom a búslakodást, és felveszem a kesztyűt.

Ha tudni akarom, milyen az orgazmus alkalmi szex közben, hát, egyetlen dolgot tehetek… sokkal többet kell szexelnem.

Holnaptól el kell kezdenem ribancosodni.

3. fejezet

Szombat este Lara és Emma velem szemben terpeszkedett a kanapén. Már kifejtettem nekik a tervemet, amire általánosságban pozitívan reagáltak, és most azt próbáltuk kitalálni, hogyan találhatnék szexuális partnereket.

– Aú, Ellie, vidd arrébb a könyököd, nem látom a képernyőt – mondta Lara. Arrébb húztam a könyököm, és kiöntöttem a rozét a harmadkézből került kanapéra.

– Upsz – mondtam. – Ezt föl kéne takarítanom.

– Dehogy! Pont ezért van fekete kanapénk, emlékszel? – mondta Emma. – Hagyd, és írd már be a webcímet végre.

– Oké, oké – mondtam. – De nem lenne jobb, ha tindereznék párkereső oldal helyett? Ezt egy kicsit avíttnak érzem.

– Neeeem – kiáltotta Emma. – Nem érdekel, ki mit mond, a Tinder akkor is egy szexapp. – Lara kinyitotta a száját, de Emma oda sem figyelt. – Tudom, hogy mindenki így ismerte meg az új barátját vagy akármijét, de az összes srác, akit ismerek, arra használja, hogy szerezzen egy gyors numerát. Mert még csak ki sem kell tölteni semmit rajta. Kizárólag a kinézeted számít. Egy társkereső oldalnál legalább egy kis energiát bele kell fektetned.

– De nekem jók a gyors numerák – jegyeztem meg. – Tulajdonképpen ezért csinálom.

– Rendben, akkor tinderezz – sóhajtotta Emma. – Csak csináld meg ezt is. Kérlek. A kedvemért.

– Legyen – mondtam. – A Tinder lesz a B-tervem, ha ez nem jön be. Szóval, melyik oldalra regisztráljak?

– Az OKCupidra mindenképpen – mondta Lara. – Azt hallottam, hogy a PlentyofFish inkább csak egy szexkereső. Meg az OKC-n én is fönt vagyok, és ott láttam normális embereket. Olyan lehetőséged is van, hogy csak diplomásokra keress… igazán klassz. Valamelyik héten csak olyanokra kerestem, akiknek PhD-jük van.

– Pontosan – kiáltotta Emma. – A Tinderen fogalmad sincs, ki mit csinál, szóval akár kiköthetsz egy randin egy öreg perverzzel vagy egy kis borotvált szemöldökű kiscsávóval, aki építkezésen dolgozik.

– Mi a baj a melósokkal? – kérdeztem kissé sértődötten. – Az egyik nagybátyám az Görögországban is.

– Jaj, istenem, semmi, nem utálom az összes építőmunkást – mondta Emma. – Szeretem, amikor a dögösen félmeztelenek. De most a szexistákról beszélek, akik „hé, szexi”-t kiabálnak a lányok után az utcán. Láttál már ilyet, nem?

Megráztam a fejem.

– Tisztában vagy vele, ugye, hogy ez a legrégibb sztereotípiák egyike, és te pont ugyanolyan vagy, amikor az izmaikat csodálod?

– Jaj, már, értem, mit mondasz, Emma – közölte Lara. – Olyannal akarsz randizni, aki egy szinten van veled, pont ezért jó az OKC.

Kérdőn felhúztam a szemöldökömet, miközben azon gondolkodtam, mikor lettek a barátaim ennyire sznobok. Boldogan dugtam volna egy hajléktalannal, feltéve, hogy dögös és chlamydiamentes.

– Úgy értem, ott is megvolt a magam adagja a félmeztelen szelfis kiscsávókból, akik nem tudnak helyesen írni se – folytatta Lara. – És volt pár, aki csak azt kérdezte, mikor érek rá dugni… De láttam sok olyan embert is, aki fönt van, és egy csomó egyetemre járt, amiből arra következtetek, hogy van valami közös bennünk.

– És voltál velük randizni? – kérdeztem, pedig tudtam, hogy már rég elmesélte volna, ha igen.

– Izé, még mindig találkozgatok alkalmanként Jezzel, de bepánikoltam, hogy egy füvesre pazarolom a legfontosabb éveimet, aki nem tudja elkötelezni magát, így… háromra is elmentem az elmúlt hónapban – válaszolta.

– Jézusom – sikoltottam. – Három randi, és nem mondtál semmit? Mi a franc van, Lara? – Azt sem mesélte el, hogy eltörte Jez péniszét. Miért titkol Lara ilyeneket előlem?

Elpirult.

– Azt hiszem… Jaj, nem is tudom, kicsit féltem, hogy majd elítélsz, mert regisztráltam egy párkeresőre.

– Elítéllek? Hé, én az a lány vagyok, aki egy tusfürdős flakont dugott fel magának, és nem tudta, hogy chlamydiát kaphat a szopástól.

Elmosolyodott.

– Rendben, jogos. Amúgy a chlamydiád már elmúlt?

– A doki adott neki néhány bogyót. Rendbe jön – szakította félbe Emma. – De mindegy, nem akarok tovább nemi betegségekről beszélni. Lara, mesélj a randikról.

– Ne, várjatok! Előbb meséld el, miért ítéltelek volna el – mondtam, figyelmen kívül hagyva Emma frusztrált sóhajtozását. Még mindig furán éreztem magam, hogy Lara semmit sem mondott erről. Istenem… lehet, hogy azért, mert azt gondolta, hogy még mindig majdnem szűz vagyok, és újonc a szexben?

Lara idegesen ült a kanapén.

– Jaj, nem is tudom, azt hiszem, csak azért, mert a legtöbb ember, aki párkereső oldalakat használ, öreg, ezért egy kicsit ideges voltam, hogy azt fogjátok gondolni, kétségbeesett vagyok, vagy csak furcsának fogjátok találni. Pedig tök logikus online randizni – mondta. – Például nem kell aggódnod, hogy egyedül kell bemenned egy bárba, és reménykedned, hogy találkozol valakivel, aztán azon depizned, hogy nem sikerült. Vagy nem kell áltatnod magad azzal a szánalmas reménnyel, hogy az összes parkban ülő helyes srác majd odamegy hozzád, és elhív randizni.

Helyeslően bólintottam, amivel azt próbáltam bizonyítani, hogy pont az a típusú ember vagyok, akinek már elmesélhette volna ezt előbb is.

– Tökre igaz. Pontosan így fogom a következő alanyomat megtalálni. Fel se kell állnom a kanapéról, és fel se kell öltöznöm, hogy találjak egy pasit. Ezt az oldalt nekem találták ki.

– Szóval te tényleg egyéjszakásokat akarsz, és nem komoly pasit? – kérdezte Emma.

– Igen, azt hiszem. Annyira sokáig tartott elveszteni a szüzességemet, hogy most úgy érzem, nagyon sok mindent kell pótolnom. Csak bele akarok vágni, és ismeretlen emberekkel akarok szuper szexet. Szeretem a szexet… izé, az eddigi kevés élményem alapján. De nem volt különösebben szórakoztató, és már szükségem lenne rá. Úgy érzem, az orgazmus és egy kis szórakozás isten ajándéka nekünk, miközben a globális felmelegedés tönkreteszi a bolygónkat. – A lányok zavartan néztek. – Szeretném végre megélni a kurvás korszakomat is.

– Kurvás korszak? – kérdezte Lara, és felhúzta a szemöldökét. – Tudod, mit gondolok a „kurva” szóról, Ellie. Pontosan megmutatja a társadalom nőkre és férfiakra vonatozó eltérő normáját. Ha férfi, akkor Don Juan, ha nő, akkor hivatásos stb. Tudod, hogy megy ez. Nem használhatnál másik szót?

– Nem – kiáltotta Emma. – Ez pont arról szól, hogy visszavegyük a „kurva” szót. Mondjuk alapvetően olyasvalakire használják, aki sokat szexel, de ez miért olyan rossz dolog? Nyilvánvalóan nem kéne nemekhez kötni, de mi használhatjuk nőkre és férfiakra egyaránt. Ha kurvának nevezzük magunkat, elveszti a negatív felhangját. Újra kell definiálni, mint pozitív jelzőt olyasvalakire, aki megéli a szexualitását és… hát, a libidóját.

– Hümm, én elvesztem – mondtam.

– Oké, mondjuk azzal, hogy azt mondom, „az a lány annyira kurvás”, de csodálattal ítélkezés helyett, elveszti a szó összes korábbi konnotációját. Még jobb, ha fiúkat is elkezdünk kurvának nevezni.

Lara lenyűgözve hallgatta.

– Nem is tudtam, Em, hogy ez ennyire szenvedélyesen érdekel.

Emma szélesen elvigyorodott.

– Tudod, valamikori kurvaként ez a téma egész közel áll a szívemhez. Elégszer hallottam életemben, hogy lekurváznak, és minden alkalommal hagytam, hogy ez bántó legyen, amíg rá nem jöttem, hogy olyan jelentést adok a szónak, amilyet akarok. Amikor eldöntöttem, hogy a kurva jelentése „dögös, szexuálisan magabiztos, erős nő”, rögtön kevésbé tűnt bántónak.

Buzgón bólogattam.

– Én ugyanezt csináltam a „szűzzel”. Korábban frigidnek, csúnyának és kívülállónak éreztem magam tőle. Egészen addig, amíg el nem veszítettem, mert akkor rájöttem, hogy nem kell ezt jelentenie. Egyszerűen annyit jelent, hogy valaki még nem élt szexuális életet.

– Hát, szerintem a legtöbb ember már eleve így használja, Ellie – mondta Lara.

– Nem, mert mi van akkor a „magányos szűznek tűnsz”-szel? – Kérdeztem. – Vagy azzal, hogy „istenem, te fura szűz”. Ezek mind sértések. Ugyanúgy, mint a „kurva”. Emmának igaza van, újra kell definiálnunk.

– Igen – csatlakozott Emma. – Az, hogy kurva vagy, nem kötelez arra, hogy elfogadd a patriarchális baromságot, ami olcsónak és koszosnak bélyegez. Erőt adhat, szabadságot és kontrollt. Basszus, Ellie, hajrá, légy kurva.

– Feltett szándékom. Találkozni akarok ezekkel az OKC-s pasikkal, és végig akarom dugni Közép-Londont.

Emma felkiáltott.

– Ááá, nosztalgiám lesz a szingli múltamért. Hiányzik, hogy felkelés után megpróbáljam megfejteni, hogy jutok haza Londonnak abból az akármelyik részéből, ahol éppen vagyok. Imádtam ezeket az őrült sztorikat. Meséltem már, hogy az egyik ilyen alkalommal csináltattam egy tetoválást?

Döbbenten egymásra néztünk Larával.

– Hát, nem.

– Egy klubban találkoztunk. – Vigyorgott. – Valami random pasi, de a lakótársa tetoválóművész volt. Elbicajoztunk Dalstonig… én a kormányon ültem. Annyira be voltunk MDMA-zva, hogy amikor felmentünk hozzá, és a lakótársa felajánlotta, hogy tetovál rám valamit, belementem.

– És hol van?! – kérdeztem, miközben megpróbáltam figyelmen kívül hagyni azt a kellemetlen érzést, ami akkor kerít hatalmába, amikor a barátaim drogokról beszélnek. Az volt az a dolog, amit soha nem próbálnék ki… meg az anál… és mindig távol éreztem magam a drogozó barátaimtól. Hál’ istennek, Lara pont annyira nem volt menő, mint én, és ő se MDMA-zott.

– Egy kicsi csillag volt a talpamon – mondta Emma. – De a bőr ott nagyon durva, úgyhogy nem valami jó tetoválni, mert idővel eltűnik. Ha hunyorogtok, azért még látszik a körvonala. – Beletolta a csupasz bal lábát az arcunkba.

– Jé, tényleg – mondta Lara. – Jesszusom, ez őrület.

Emma szomorkásan bólintott.

– Ugye? Jó kis korszak volt. Nem mintha nem szeretnék Sergióval lenni. Szuper, és szeretem.

Lara és én bólintottunk, még mindig sokkoltan a meglepetéstől.

– Szóval – folytatta Emma. – Lara, nem úszod meg, hogy mesélj a randikról.

– Oké, de még szükségem van egy kis borra, hogy újra átéljem őket – mondta.

Emma töltött, és becsukta a laptopot.

– Ki vele – mondtam.

– Oké, szóval SzafariSzeretővel kezdődött – mondta. – És nem, nem úgy értem, hogy szerette az állatokat. Igazából Jake-nek hívták, de az Apple-nél dolgozott valami technikusként. Farringdonba mentünk az első randin, de egész végig a rohadt bitcoinról beszélt. Hozzá kell tenni, hogy pont olyan jól nézett ki élőben, mint a fotóin, és legalább száznyolcvan centi volt, de csak a bitcoinról tudott beszélni… – Együtt érzőn bólintottunk, és ő folytatta. – Nyilván összejöttünk, de aztán nem válaszoltam az üzeneteire. Aztán jött a második randi. Alvarozsolnak hívták.

– Elvarázsol? – kérdezte Emma.

– Nem. ALVARO-zsol. Ez volt az OKC-felhasználóneve. Spanyol volt, harmincöt éves, és nagyon-nagyon szép. Sajnos agysejtek terén nem jeleskedett, és alapvetően csak azért jött, hogy javítsa az angolját. Szóval az nem működött. Azért a búcsúcsók szuper volt… komolyan eljátszottam a gondolattal, hogy felmegyek hozzá, de nem tudtam volna kezelni a szexdumát egy másik nyelven.

– Nekem még angolul sem megy – mondtam.

– Csak gyakorolnod kell – mondta Emma bátorítóan. – És mi van a harmadikkal?

– KözönségesKupid56. – Vigyorgott.

– Ötvenöt másik közönséges kupid van még? – kérdeztem felhúzva a szemöldököm.

– Nem hiszem, hogy bármelyik is hasonlít Mr. 56-oshoz. Eleve biciklin érkezett.

– Ezek szerint nem számított sikerre – mondtam.

– Ez nem állította meg a tetkós srácot – mosolygott Emma.

– Nem is a bicikli zavart, sokkal inkább az, hogy amikor rám várt, egy sarokban ült egy Guardiannel. – Felsóhajtottunk. – És még lesz rosszabb. Elvitt egy étterembe, ahol quinoát rendelt, és végig a kihagyott évéről beszélt, meg arról, hogy az az álma, hogy annak a Médecins Sans Frontières-dolognak önkénteskedik. Magasan ő volt a legfittebb az összes közül, ráadásul intelligens is, de két lábon járó sztereotípia volt. Ez egy kicsit kiábrándító volt, de…

– De összejöttetek? – szakítottam félbe.

Megsemmisítően rám nézett.

– Mit gondolsz te rólam? Lefeküdtünk.

ELK123

22, London

Rólam:

Kelet-Londonban élek, és a médiában dolgozom, de nem vagyok tipikusan sztereotip – becsszó. Nincs műanyag szemüvegkeretem, szinte soha nem hordok vintage ruhákat, és nagyon szeretnék hátizsákkal utazni a világ körül. Oké, talán mégis közhelyes vagyok…

Mit csinálok:

Gyakornokoskodom. Ez annyit jelent, hogy lattékat viszek a főnökömnek, a mosdóban sírok, és azon gondolkozom, miért is mentem egyetemre.

Amiben jó vagyok:

Megnevettetem a barátaimat. Általában rajtam nevetnek, nem velem.

Ami a legfeltűnőbb rajtam:

A 80 D-s mellem.

Kedvenc könyvek, filmek, műsorok, zenék és ételek:

A kérdés rossz sorrendet állít – az étel mindenekfölött áll. Tulajdonképpen bármit megeszem.

Szeretem a romantikus vígjátékokat, a régi Disney-filmeket és a rossz amerikai sorozatokat.

Bármit meghallgatok a régi raptől egészen Taylor Swiftig.

A kedvenc könyveimben női főszereplőnek kell lennie, mert abból nincs elég. És valahogy jobban szeretek nőkről olvasni.

Angol irodalmat tanultam az egyetemen, szóval olyan könyvmolyféle vagyok.

Hat dolog, ami nélkül nem tudnék élni:

A barátaim

Fekete ruhák (nem vagyok darkos. Csak a feketét szeretem)

Tortellini (csak ezt tudok főzni)

Sajt (szintén)

Internet

Merevítős melltartó

Sokat gondolkozom azon, hogy…

mit jelent nőnek és feministának lenni a huszonegyedik században. Komoly kihívás, hogy az emberek ne azt gondolják rólad, hogy szőrös leszbikus vagy.

Péntek este általában…

Részegen fekszem egy sikátorban. Rendszerint a barátaim alatt.

A legintimebb dolog, amit bevallok:

Huszonegy éves koromig szűz voltam.

Mit szeretnék:

Bármit, amit adni tudsz.

Írj nekem, ha…

Ezt mind végigolvastad, és ennek ellenére randizni akarsz velem. Pluszpont, ha tudsz helyesen írni.

– Na, mit szóltok? – kérdeztem. Néhány pillanatig csöndben néztek egymásra.

– Hát, elég… őszinte – mondta Emma lassan. – A szűzdolog pedig különösen, hát… Ellie, miért írtad bele?

– Mert őszinte akartam lenni. Úgy gondolom, ez lehetőség nekem, hogy olyan srácokkal találkozzam, akik magam miatt kedvelnek és tisztelnek. Biztosra akarok menni, hogy ne okozzon problémát, hogy csak most veszítettem el a szüzességem.

– Aha, hát ezt ki kell húznod – mondta Lara nyersen. – És… merevítős melltartó? Meghódítani szeretnéd ezeket a férfiakat, nem elijeszteni. És mi az, hogy 80 D? Ellie, ez közönséges, ugyanúgy, mint az, hogy amit szeretnél, az bármi, amit adni tudsz.

– Az kacér – mondtam szenvedélyesen.

– Az is kacér, hogy csak tésztát tudsz főzni, és nyilvánvalóan egzisztenciális válságban vagy? – kérdezte.

Emma egyetértően bólintott.

– Drágám, nem kell mindent leírni egyenesen. Ne kozmetikázzunk rajta egy kicsit? – Elszontyolodott arcomra nézett. – Úgy értem, nagyon tetszik, hogy ennyire te vagy, de nem vagyok benne egészen biztos, hogy működne. Például a részegen fetrengős rész azért… durva.

Lara felnevetett, én pedig dühösen fordultam felé.

– Nem durva. Vicces. Azt mondtam, hogy megnevettetem a barátaimat, és megpróbáltam bebizonyítani. – Már mindketten hisztérikusan nevettek a rozéjuk fölött. – Tök mindegy. Ha azt hiszitek, jobban tudjátok, miért nem veszitek át?

– Azt hittem, már soha nem kérdezed meg – mondta Lara, és kikapta kezemből a laptopot. – Gyerünk, Emma, rakjuk rendbe.

ELK123

22, London

Rólam:

Kelet-Londonban élek, és a médiában dolgozom. Angol szakot végeztem, de már nem tudom, miért.

Mit csinálok:

Gyakornok vagyok egy menő internetes magazinnál.

Amiben jó vagyok:

Megnevettetem a barátaimat.

Ami a legfeltűnőbb rajtam:

A mosolyom.

Kedvenc könyvek, filmek, műsorok, zenék és ételek:

Szeretem a romantikus vígjátékokat, a régi Disney-filmeket és a rossz amerikai sorozatokat.

Bármit meghallgatok a régi raptől egészen a drum and bassig.

Szívesen olvasok bárkit Jane Austentől egészen Jack Kerouacig.

Hat dolog, ami nélkül nem tudnék élni:

A barátaim

Ruhák

Alkohol

Kávé

Regények

Szombat esték

Sokat gondolkozom azon, hogy…

milyen jó volt a múlt hétvége.

Péntek este általában…

találkozom a barátaimmal.

A legintimebb dolog, amit bevallok:

Még sosem voltam fent ismerkedős oldalon.

Mit szeretnék:

Amit az élet hoz.

Írj nekem, ha…

van hozzá kedved.

– Ez meg mi? – kiáltottam fel. – Írj nekem, ha van hozzá kedved? Pont úgy hangzik, mint egy rohadt RINGYÓ. És mind a ketten tudjátok, hogy utálom Jack Kerouacot. Ez… ez mind hazugság – fakadtam ki.

– Neeem, nem hazugság – mondta Emma. – Inkább a feltupírozott változata a valóságnak. Egy részét különben is megtartottuk, például… azt, ami a zenéről szól.

– Drum and bass? Úgy nézek ki, mint aki bedob egy bogyót, és ugrál szöveg nélküli zenére? – rikácsoltam.

– Szívem, a drum and bass nem igazán ugrálós zene – mondta Emma, mielőtt elcsípte a tekintetemet. – Oké, oké, ha utálod, átírhatjuk. De őszintén szólva szerintem ez működőképesebb, mint amit te írtál. Arra gondolok, hogy te se magukat lebecsülő, nehézkes emberként képzeled el a leendő randipartnereidet… egyébként ezt szeretjük benned… hanem szexi és vicces emberként, nem igaz?

– Pontosan – mondta Lara. – Túlozhatsz az önéletrajzodban, szóval akár itt is szépíthetsz. Vedd úgy, hogy ez a randi-CV-d. Online portfólió.

Rosszallóan néztem rájuk, aztán elfintorodtam.

– Ti tényleg azt hiszitek, hogy nekem szép a mosolyom?

– Azt írtuk? – kérdezte Lara. – Ja, tényleg. Arra jutottunk, hogy még mindig jobb, mint felhívni a figyelmet a rengeteg hajra a fejeden vagy a nagy melledre. Amúgy meg a mosolygás szexi.

– De ez tökre nem én vagyok. Ez akkor vagyok én, amikor olyan akarok lenni, akit a srácok szeretnek.

– Pontosan – mondta Emma. – A srácoknak tetszeni fog.

– Ööö, és mi lett a híres feminizmusoddal? – kérdeztem. – Van barátod, és rögtön jön a „csinálj úgy, mintha szeretnéd Kerouacot meg a drum and basst”, hogy megkapj egy pasit.

– Csak az ő játékukat játsszuk – felelte Emma, miközben rám legyintett. – Ők is ezt csinálják… szerinted ezek közül a srácok közül hány szereti a felét is annak, amit feltüntetett? Azok, „akik csak barátságot akarnak”? Színtiszta baromság. Csak alkalmi numerát keresnek, de ha ezt leírnák, senki nem kattintana a profiljukra. Ez a játszma része.

– Hát… ez gáz – mondtam. – Azt hittem, A játszma egy nőellenes, „segíts magadon” könyv férfiaknak, hogy hogyan szerezzenek meg lányokat azzal, hogy megsemmisítik az önértékelésüket.

– Igen, az is – mondta Emma. – De én nem a könyvről, hanem az ideáról beszéltem, drágám.

– Akárhogy is, szarul hangzik – mondtam. – Régimódi. Ezen a játszmázáson rég túl vagyok. Sőt, hivatalosan is kiszálltam belőle.

Lara kérdőn nézett rám.

– Ezt azt jelenti, hogy akkor az eredeti profilodat használod?

Hozzávágtam egy párnát.

– Jaj, baszd meg, mindketten tudjátok, hogy az enyém szar volt, úgyis a tiéteket fogom használni. De ne legyetek olyan büszkék magatokra.

Összenéztek.

– Tudtam – mondta Emma. – Akármennyire utáljuk ezt a játszmát, nem lehet belőle kiszállni.

– Oké, kész van – mondta Lara. – Elmentem és… éles! Már csak drukkolnunk kell, hogy ez az adag hazugság ágyba vigye Ellie-t.