Az oroszlán jele-trilógia

FRANCINE
RIVERS

Hang a szélben

– részlet –

Harmat
Budapest, 2016

Originally published in the U.S.A under the title:
A Voice in the Wind

Copyright © 1993, 2002 and 2012 by Francine Rivers.
All rights reserved.
Published by arrangement with Browne & Miller Literary
Associates, LLC.

Hungarian edition © 2015 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Erdélyi András
Felelős szerkesztő: Győri Anna
Borítófotó: copyright © Robert Papp
www.robertpapp.com

ISBN 978 963 288 316 8

A bibliai idézeteket az 1975. évi újfordítású Biblia javított kiadásából vettük át (kiadta a Magyar Bibliatársulat megbízásából a Magyarországi Református Egyház Kálvin János kiadója, Budapest, 2000).

Sok szeretettel ajánlom ezt a könyvet
édesanyámnak, Frieda Kingnek,
aki az alázatos szolgáló igazi példaképe.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sokan segítették írói pályámat, akiknek köszönettel tartozom: férjemnek, Ricknek, gyermekeimnek, Trevornak, Shanonnak és Travisnek, édesanyámnak, Frieda Kingnek, pótszüleimnek, Bill és Edith Riversnek, bátyámnak és sógornőmnek, Everett és Evelyn Kingnek, nagynénémnek, Margaret Freednek – mindnyájatoktól feltétlen szeretetet és bátorítást kaptam mindenben, amihez hozzáfogtam. Hálával tartozom ügynökömnek, Jane Jordan Browne-nak. Az ő kitartása és szakértelme nélkül ez a könyv soha nem készült volna el, és réges-régen felhagytam volna az írással.

Külön köszönetet mondok Rick Hahnnak, a Sebastopol Christian Church lelkipásztorának, aki megnyitotta a szememet és a fülemet Isten igéjének a gyönyörűségére, továbbá a gyülekezet tagjainak, akik megmutatták nekem, hogy Isten valóban megváltoztatja az életünket minden áldott nap. Nem is sejtitek, mennyi bátorítást kaptam tőletek, és mennyire boldoggá tesz, hogy ilyen sok fivérem és nővérem van.

És szólnom kell Jennyről és Scottról – mire mentem volna nélkületek? Mindketten nagyon fontosak vagytok a számomra. Áldjon meg titeket az Úr jó egészséggel és boldogsággal, és természetesen gyermekekkel!

Legfőképpen pedig köszönetet szeretnék mondani az Úrnak életem minden egyes percéért. Imádkozom, hogy áldja meg ezt a munkát, fogadja el tőlem szerény felajánlásként, és használja jó céljai megvalósítására mások életében.

Francine Rivers

I. RÉSZ
JERUZSÁLEM

1.

A város csendben gőzölgött a perzselő napon, oszlásnak indult, mint a tetemek, melyek ezerszám hevertek a földön, ahol az utcai harcok során utolérte őket a halál. Tikkasztóan forró szél fújt délkelet felől a pusztulás rothadó bűzét sodorva magával. A városfalakon kívül maga a Halál várakozott Vespasianus fia, Titus és hatvanezer legionárius személyében, akik alig várták, hogy kifoszthassák Isten városát.

Még mielőtt a rómaiak átkeltek a Tövis-völgyön, és letáboroztak az Olajfák hegyén, Jeruzsálem városfalain belül az egymással csatázó érdekcsoportok már előkészítették a város pusztulását.

A római légiók elől patkányként menekülő zsidó banditák néhány nappal korábban rátámadtak Jeruzsálemre, meggyilkolták a város tekintélyes polgárait, és elfoglalták a szent templomot. A papság sorsának megpecsételésével az imádság házát a zsarnokság piacterévé züllesztették.

A rablókat követően nyomban lázadók és zélóták érkeztek Jeruzsálembe. A hadakozó frakciók egymással versengő vezéreik – János, Simon és Eleázár – irányításával a városfalakon belül tomboltak. Hatalomtól és gőgtől felfuvalkodottan véres darabokra szabdalták Jeruzsálemet.

Eleázár – megszegve a szombatot és Isten törvényeit – megrohamozta az Antonius-erődöt, és lemészárolta az ott állomásozó római katonákat. A zélóták őrjöngve gyilkoltak le további ezreket, akik megpróbálták visszaállítani a rendet a megtébolyodott városban. Törvénytelen rögtönítélő bíróságokat állítottak fel gúnyt űzve az emberi és isteni törvényekből, miközben ártatlan férfiak és nők ezreit gyilkolták halomra. Gabonával teli házakat égettek föl a rettenetes zűrzavarban, és hamarosan kitört az éhínség.

Az istenfélő zsidók kétségbeesésükben buzgón imádkoztak azért, hogy Róma megostromolja a szent várost. Ők ugyanis abban hittek, hogy a pártoskodók akkor és csakis akkor fognának össze, ha egyetlen közös cél vezérelné őket: a szabadság kivívása Róma ellenében.

És Róma jött, gyűlölt felségjeleit magasra tartva, harci zaja pedig Júdea-szerte visszhangzott. Elfoglalta Gadarát, Jotapatát, Beér-Sebát, Jerikót és Caesareát. A rettegett légiók ugyanazokon a köveken masíroztak, melyeken a jámbor zarándokok is érkeztek a zsidók országának minden egyes szegletéből, hogy imádkozzanak és megüljék a zsidó húsvét, vagyis a kovásztalan kenyerek ünnepének legszentebb napjait. Ártatlanok tízezrei özönlöttek a városba, és hirtelen egy polgárháború kellős közepén találták magukat. A zélóták bezárták a kapukat, kelepcébe ejtve ezzel az újonnan érkezőket. És Róma közben nyomult előre, mígnem a pusztítás zaja már a Kidrón völgyében visszhangzott és Jeruzsálem városfalairól verődött vissza. Titus ostrom alá vette a szent várost azzal az eltökélt szándékkal, hogy egyszer s mindenkorra véget vet a zsidó lázadásnak.

Josephus, az elesett Jotapata városának zsidó hadvezére, akit a rómaiak foglyul ejtettek, a legionáriusok által elfoglalt első fal tetejéről sírva kiáltozott. Titus megengedte neki, hogy könyörögjön a népének: tanúsítsanak bűnbánatot. Figyelmeztette őket, hogy Isten ellenük fordult, s a pusztulásra vonatkozó próféciák hamarosan beteljesednek. Azon kevesek, akik megfogadták a szavát, s akiknek menekülés közben sikerült elkerülniük a zélóták öldöklését, a pénzsóvár szíriaiak kezére kerültek, akik feldarabolták őket, mert azt feltételezték róluk, hogy otthonuk elhagyásakor lenyelték az aranyaikat. Azoknak, akik nem hallgattak Josephusra, a római hadigépezet pusztítását kellett elszenvedniük. Minden egyes fát kivágtak néhány kilométeren belül, majd Titus felállította az ostromgépeket, melyekkel temérdek dárdát, követ, sőt még emberi testet is behajítottak a városba.

A Felsővárostól kezdve az Alsóvárosig, illetve a kettő között húzódó Sajtkészítők völgyéig teljes felfordulásban égett a város.

Az Úr templomában János, a lázadók vezére az arany kegytárgyakat a saját hasznára olvasztatta be. Mindeközben az igazak Jeruzsálemért hullatták a könnyeiket: a királyok menyasszonyáért, a próféták anyjáért, a pásztorkirály Dávid hazájáért. A város saját népe által darabokra szaggatva, kizsigerelve és magatehetetlenül feküdt, s rettegve várta a gyűlölt pogányok végső és halálos csapását.

Teljes zűrzavar pusztította Siont, márpedig Róma mindig és mindenhol készen állt arra, hogy lesújtson az anarchiára.

Hadassa a karjában tartotta az édesanyját, miközben könnyein keresztül nézett rá, és gyöngéden hátrasimította a sovány, sápadt arcba hulló fekete hajfürtöket. A nő egykor gyönyörű volt. Hadassának eszébe jutott, milyen szívesen nézte régen, ahogy leengedi a haját, és a csillogó, sűrű hullámok a hátára omlanak. Ez volt az ő koronaékszere, mondogatta apja egykoron. Most azonban haja tompa és töredezett volt, a hajdan pirospozsgás arc pedig sápadt és beesett. Hasa felpuffadt a hiányos táplálkozástól, a lábán és karján lévő csontok tisztán kirajzolódtak a szürke ruha alatt.

A lány felemelte Rebeka ernyedt kezét, és gyöngéden megcsókolta. Olyan volt, mint egy csonttá aszott karom: erőtlen és hideg.

– Mama?

Nem érkezett válasz. Hadassa a szoba másik sarka felé nézett, ahol egy koszos szalmazsákon a húga, Lea feküdt. Szerencsére álomba szenderült, és egy rövid ideig megfeledkezhetett az éhség okozta lassú szenvedésről.

Hadassa ismét megsimogatta a nő haját. A csönd úgy borult rá, mint egy forró lepel; a gyomrát átjáró fájdalom csaknem elviselhetetlenné fokozódott. Előző nap képtelen volt visszafojtani a sírását, amikor anyja hálát adott Istennek az ételért, melyet Márk kapart össze: egy halott római katona pajzsát borító bőrt.

Vajon meddig tarthat ez még, és mikor ragadja el a halál mindnyájukat?

Némán ült magába roskadva, s még mindig fülében csengett apja határozott, mégis gyöngéd hangja.

– Az ember nem kerülheti el a sorsát, még ha előre látja is.

Hananjá mondta neki e szavakat alig egy héttel ezelőtt – jóllehet ez már egy örökkévalóságnak tűnt. Azon a reggelen apja folyamatosan imádkozott, és Hadassa egyenesen rettegett. Tudta, mire készül a férfi: arra, amit előtte is rendszeresen megtett. Ki akart menni a hitetlenek közé, hogy a Messiásról, a názáreti Jézusról beszéljen nekik.

– Miért kell megint odamenned és ezek előtt beszélned? Legutóbb is majdnem megöltek.

– Ezek? Ők a vérrokonaid, Hadassa. Én Benjámin törzséhez tartozom – felelte az apja, s gyöngéd érintését Hadassa még most is az arcán érezte. – Minden olyan alkalmat meg kell ragadnunk, amikor az igazságról és a békéről beszélhetünk. Főleg most, ebben a helyzetben. Oly kevés az idő, miközben oly sok a megváltásra váró ember.

Hadassa görcsösen megragadta a férfi karját.

– Kérlek, ne menj! Pontosan tudod, hogy mi fog történni, apám! Mihez kezdünk nélküled? Úgysem tudsz békét teremteni, ezen a helyen sohasem lesz béke!

– Én nem a világ békéjét hirdetem, Hadassa, hanem Istenét. És ezt te is jól tudod – mondta, miközben magához ölelte a lányát. – Nyugodj meg, gyermekem! Ne sírj, kérlek!

Hadassa nem akarta elengedni a férfit. Tudta, hogy azok ott kint úgysem hallgatnának rá, egyszerűen nem akarnak tudomást venni arról, amit meg szeretne értetni velük. Simon emberei darabokra szaggatják majd a tömeg előtt, hogy példát statuáljanak: lám, ez történik azokkal, akik békét hirdetnek. Mások is erre a sorsra jutottak.

– Mennem kell! – suttogta végül az apja. Keze erős volt, szeme pedig gyöngéd, ahogy megemelte lánya állát. – Ne feledd: bármi történjen velem, az Úr mindig veled lesz! – tette még hozzá, és megcsókolta, átkarolta őt, majd gyöngéden arrébb tolta, hogy másik két gyermekét is magához szoríthassa és megcsókolhassa.

– Márk, te itt maradsz az édesanyáddal és a húgaiddal!

Hadassa megragadta és megrázta az anyját, úgy könyörgött kétségbeesve.

– Nem hagyhatod elmenni! Ezúttal semmiképp sem!

– Hallgass, Hadassa! Kinek szolgálsz te, hogy atyáddal vitába mersz szállni?

A nő feddése gyengéd volt, szavai mégis szíven ütötték Hadassát. Anyja már sokszor figyelmeztette rá korábban: ha valaki nem az Urat szolgálja, az akaratlanul is a gonosz tervét teljesíti. Könnyekkel küszködve engedelmeskedett tehát, és nem szólt többet.

Rebeka megérintette a férfi arcát, melyet őszülő szakáll borított. Tudta, hogy Hadassának igaza van: lehet, hogy Hananjá nem tér vissza, sőt, sajnos ez tűnt valószínűbbnek. Mégis, ha Isten is úgy akarja, akkor talán az ő áldozata által megmenekülhet egy lélek. Hiszen már egyetlen megmentett élet is számított! Szeme megtelt könnyel, és nem tudott – nem mert – megszólalni. Érezte, hogy ha kinyitja a száját, valószínűleg ő is csatlakozik Hadassához, és könyörögni kezd a férjének, hogy maradjon velük ebben a biztonságos kis hajlékban. Márpedig a férfi jobban tudta nála, hogy Istennek mi a szándéka vele. Hananjá megfogta a nő kezét, és Rebeka megpróbálta visszatartani a könnyeit.

– Emlékezz az Úrra, Rebeka! – mondta a férfi ünnepélyesen. – Őbenne egyek vagyunk.

Hananjá nem tért vissza.

Hadassa most gondterhelten hajolt az anyja fölé, miközben attól félt, hogy őt is elveszíti.

– Anyám? – szólította meg, de Rebeka ezúttal sem válaszolt.

Alig lélegzett, arca pedig hamuszínűvé vált. Hol lehetett Márk ilyen sokáig? Hiszen hajnalban távozott, és azóta nem látták. Ugye az Úr nem akarja őt is elvenni tőlük…

Az apró szoba csöndjében Hadassa félelme egyre nőtt, miközben elmélázva simogatta a nő haját. Kérlek, Istenem! Könyörgöm! Nem jöttek szavak az ajkára, legalábbis nem értelmes mondatok formájában. Csak egy sóhaj szakadt fel a lelkéből. Könyörgött az Úrhoz, de miért? Hogy haljanak éhen most, mielőtt a rómaiak becsörtetnek a kardjaikkal, vagy mielőtt a kereszthalál lassú kínját kell elszenvedniük? Ó, Istenem, Istenem! Fohásza tagolatlanul és kétségbeesetten, gyámoltalanul és félelemmel telve tört elő. Segíts rajtunk, Uram!

Miért is kellett nekik ebbe az átkozott városba jönniük? Hadassa gyűlölte Jeruzsálemet.

Küzdött magában a kétségbeeséssel, mely úgy nehezedett rá, mintha egy hatalmas súly húzta volna őt lefelé egy sötét verembe. Próbált a szép időkre emlékezni, a boldogabb pillanatokra, de sehogy sem tudta előcsalogatni magában ezeket az emlékképeket.

Azok a hónapok jutottak az eszébe, amikor útra keltek Galileából, nem számítva arra, hogy a város halálos csapdába ejti majd őket. A Jeruzsálembe érkezésük előtti éjszakán apja egy hegyoldalon táborozott le, ahonnan rálátás nyílt a Mórija-hegyre, a helyre, ahol Ábrahám kis híján föláldozta Izsákot. Hananjá történeteket mesélt az ifjúkorából, amikor még sihederként a „nagy város” közelében élt. Késő éjszakába nyúlóan magyarázta Mózes törvényeit, amelyek szellemében ő maga is nevelkedett. Beszélt a prófétákról. És persze szó volt Jesuáról, a Krisztusról.

Hadassa elszenderült, és arról álmodott, amikor az Úr megvendégelte az ötezer embert.

Emlékezett rá, hogy az apja hajnalban felébresztette a családot. És szinte látta maga előtt azt is, ahogyan a felkelő nap fénye megcsillant a templom márványán és aranyán, tüzes ragyogásával lenyűgöző fénybe vonva az épületet, melyet ennek köszönhetően már mérföldekről látni lehetett. Hadassát még most is átjárta az áhítat, mely a káprázatos fényesség láttán eltöltötte.

– Ó, apám, milyen csodálatos!

– Igen – felelte a férfi komoly hangon. – De az efféle ragyogó szépségek mögött sokszor hatalmas romlottság rejtőzik.

Az üldöztetés és a veszély ellenére, mely Jeruzsálemben várt rájuk, Hananjá tele volt életkedvvel és várakozással, amikor beléptek a város kapuján. Azt remélte, hogy népéből ezúttal többen hallgatnak rá, többen adják át a szívüket a feltámadott Krisztusnak.

Az Úr útjának hívei közül kevesen maradtak Jeruzsálemben. Közülük jó néhányat bebörtönöztek, volt, akit végül megköveztek, a többségüket azonban más helyekre toloncolták. Lázárt, a nővéreit és magdalai Máriát kiűzték a városból; János apostol, a család szeretett barátja két évvel korábban távozott Jeruzsálemből, és magával vitte Jézus édesanyját is. Hadassa apja azonban ragaszkodott a városhoz. Családjával évente egyszer visszatért Jeruzsálembe, hogy más hívőkkel együtt összegyűljön egy ház emeleti szobájában. Itt közösen elfogyasztották a kenyeret és a bort, pontosan úgy, ahogy Jézus Krisztus is tette a keresztre feszítése előtt. Ebben az évben Simeon bar Adónijjá ajánlotta fel a páskához szükséges ételeket.

– A húsvéti báránynak, a kovásztalan kenyérnek és a keserű füveknek ugyanolyan nagy jelentőséget tulajdonítunk, mint valamennyi zsidó fivérünk és nővérünk. Ám az Úr megtestesül minden egyes ételben. Ő Isten Báránya, a tökéletes áldozat, aki bűntelenül magára vette bűneink keserűségét. Miként a fogoly zsidóknak Egyiptomban megmondatott: jelöljék meg házuk ajtaját a bárány vérével, hogy az Úr haragja és ítélete elkerülje őket, ugyanúgy Jézus is vérét ontotta érettünk, hogy az eljövendő utolsó ítélet napján ártatlanul állhassunk Isten színe előtt. Ábrahám fiai és lányai vagyunk, mert az Úrba vetett hitünknek köszönhetően váltattunk meg az ő kegyelme által…

A következő három nap során böjtöltek, imádkoztak és Jézus tanításairól beszélgettek. A harmadik napon énekeltek és örvendeztek, majd Jézus feltámadására emlékezve együtt törték meg az ünnepi kenyeret… És Hadassa apja minden évben – az ünnep utolsó órájában – elmesélte a jelenlévőknek a saját történetét. Idén sem alakult ez másképp. A többség sokszor hallotta már ezt a történetet, de mindig érkeztek közéjük olyanok, akik nemrég jutottak csupán hitre. Hananjá elsősorban őhozzájuk intézte szavait.

Egyszerű emberként állt előttük, ősz hajjal és fehér szakállal, sötét szeme fénytől és komolyságtól ragyogott. Semmi rendkívüli nem volt benne. Még a beszéde is hétköznapinak tűnt. Isten kezének érintése volt az, ami mégis megkülönböztette őt másoktól.

– Apám jó ember volt, Benjámin törzséből származott, aki szerette Istent, és megtanított engem Mózes törvényeire – kezdte csöndesen, mindenkinek egyenként a szemébe nézve. – Kereskedő volt Jeruzsálem közelében, és feleségül vette az anyámat, egy szegény földműves lányát. Nem voltunk se gazdagok, se szegények. Apám az Urat dicsőítette azért, amink volt, és mindenért hálát adott neki.

– Amikor elérkezett a húsvét, bezártuk a kis boltunkat, és a városba mentünk. Anyám a barátainknál maradt és a páskaünnepre készült. Apám pedig elvitt a templomba. Gyönyörködve hallgattam az Úr igéjét, és arról álmodoztam, hogy egyszer majd írástudó leszek. De nem így alakultak a dolgok. Tizennégy éves voltam, amikor apám meghalt, s mivel se bátyám, se nővérem nem volt, nekem kellett átvennem az üzletet. Nagyon nehéz idők következtek, hiszen még fiatal voltam és tapasztalatlan. De az Úr jó volt hozzám, és megsegített.

Hananjá lehunyta a szemét, amikor ehhez a részhez ért a történetben.

– Aztán egy nap elhatalmasodott rajtam a láz. Haldokoltam. Hallottam, ahogy anyám keservesen zokog és Istenhez kiált. Uram – imádkoztam –, ne hagyd, hogy meghaljak! Anyámnak szüksége van rám. Nélkülem egyedül marad, senki sem gondoskodik majd róla. Kérlek, Uram, ne végy el most engem! De a halál eljött értem. Hideg sötétségként ereszkedett le rám, és elragadott.

Amikor a férfi ehhez a részhez ért, a szobában szinte tapintani lehetett a csöndet. A hallgatóság feszülten várta a befejezést.

Hadassa akárhányszor hallotta a történetet, sohasem tudott betelni vele, és mindig ugyanolyan hatással volt rá. Szinte érezte maga körül a sötétséget és a kérlelhetetlen erőt, amely elragadta az apját. Borzongva átkarolta a térdét, és a mellkasához húzta mindkét lábát, miközben apja folytatta a mondanivalóját.

– Anyám utóbb elmesélte, hogy a barátaink már a sír felé vittek, amikor elhaladt mellettünk Jézus. Az Úr meghallotta a fohászát, és megkönyörült rajta. Anyám ekkor még nem tudta, ki állította meg a temetési menetet; de sokan voltak Jézussal, követők éppúgy, mint betegek és rokkantak. Aztán felismerte őt, mert megérintett, én pedig feltámadtam.

Hadassa legszívesebben talpra szökkent volna, hogy örömében felkiáltson. Sokan voltak körülötte, akik sírva fakadtak: arcukon elragadtatás és áhítat tükröződött. Mások meg akarták érinteni az apját, egy olyan embert, akit Jézus Krisztus visszahozott a halálból. És persze záporoztak a kérdések. Mit érzett, amikor feltámadt? Beszélt vele? Mondott neki valamit Jézus? Hogy nézett ki?

Az emeleti szobában, a hívők közösségében Hadassa mindig biztonságban érezte magát. Olyan erő járta át, melyet máshol sohasem tapasztalt. Ezen a helyen érezte Isten jelenlétét és szeretetét. „Megérintett, én pedig feltámadtam.” Isten hatalma bármit képes legyőzni!

Amikor a többiek szétszéledtek, és apja visszakísérte őket a szálláshelyükre, az apró házba, Hadassa örökös szorongása újra fölerősödött. Folyton azért könyörgött, hogy a férfi ne álljon meg az utcán, és ne kezdjen el beszélni. Amikor a hívők között mesélte el a történetét, mindenki sírt és örvendett. Ám a hitetlenek szemében Hananjá csupán nevetség tárgya volt. Az elragadtatás és a biztonság, melyet Hadassa azok körében érzett, akikkel osztozott a hitében, hamar szertefoszlott, amikor a férfi megaláztatásait kellett végignéznie.

– Hallgass rám, Júdea népe! – kiáltotta, miközben maga köré gyűjtötte az embereket. – Halljátok az örömhírt, melyet hirdetek nektek!

Az emberek kezdetben figyeltek rá. Egy öregembert láttak maguk előtt, és a tömeg kíváncsi természetűnek bizonyult. A prófétákat mindig is szórakoztatónak találták. Apja viszont nem volt olyan ékesszóló, mint a vallási vezetők, egyszerűen beszélt, a szívéből szólt. Az emberek végül mindig gúnyolni kezdték, és persze kinevették. Akadtak, akik rothadt zöldséget és gyümölcsöt dobáltak hozzá, mások ugyanakkor bolondnak titulálták. Néhányan dühbe gurultak a feltámadásáról szóló történet hallatán, és azt ordítozták, hogy hazudik, sőt egyenesen istenkáromlásnak nyilvánították mindazt, amit mond.

Két évvel korábban olyan csúnyán megverték, hogy két barátjának kellett hazatámogatniuk a bérelt házikóba, ahol mindig megszálltak. Elkána és Benájá igyekeztek meggyőzni őt.

– Nem szabad többet visszatérned ide, Hananjá! – érvelt Elkána. – A papok tudják, hogy ki vagy, és el akarnak hallgattatni. Annyira nem ostobák, hogy tárgyalást tartsanak, de sok aljas ember él itt, akik néhány sékelért bármire kaphatók. Rázd le a sarudról Jeruzsálem porát, és menj olyan helyre, ahol az örömhírt meghallják!

– És hol kellene meghallaniuk, ha nem itt, ahol a mi Urunk meghalt és feltámadott?

– Azok, akik Urunk feltámadásának a tanúi voltak, már többnyire elmenekültek innen, mert féltek a börtöntől és a farizeusok halálos cselszövéseitől – mondta Benájá. – Még Lázár is elhagyta Júdeát.

– Hová ment?

– Az a hír járja, hogy Galliába vitte a nővéreit és magdalai Máriát.

– Én nem hagyhatom el Júdeát. Történjen bármi, az Úr ezt a helyet jelölte ki a számomra!

Benájá hosszan hallgatott, majd megfontoltan bólintott.

– Nos, akkor legyen meg az Úr akarata!

Elkána egyetértett vele, és kezét vigasztalóan a férfiéra helyezte.

– Selómit és Círus itt maradnak. Segíteni fognak, amíg Jeruzsálemben tartózkodsz. Én elviszem a családomat ebből a városból, és Benájá is velem tart. Isten féltő szeretete vigyázzon rád, Hananjá! Imádkozunk érted és Rebekáért. És persze a gyermekeitekért is.

Hadassa sírva fakadt: reménye, hogy elhagyhatja ezt a nyomorult várost, ezzel szertefoszlott. Hite gyöngének bizonyult. Apja mindig megbocsátott kínzóinak és támadóinak, miközben Hadassa azért imádkozott, hogy ezek az emberek ismerjék meg a pokol összes tüzét mindazért, amit cselekedtek. Gyakran azért fohászkodott, hogy Isten változtassa meg az akaratát, és küldje a férfit egy másik – Jeruzsálemtől messze eső – helyre. Valami kicsiny, békés településre, ahol az emberek hallgatnak rá.

– Hadassa, azt pedig tudjuk, hogy akik Istent szeretik, azoknak minden javukra szolgál, azoknak, akiket elhatározása szerint elhívott – mondogatta az anyja, hogy igyekezzen megvigasztalni a lányát.

– Mi jó származhat abból, ha valakit megvernek? Mi jó van abban, ha leköpik? Miért kell ennyit szenvednie?

Hadassa képes volt hinni Isten szeretetében, amikor Galilea békés lankái vették körbe, amikor a kék tó elterült a szeme előtt, háta mögött pedig liliomok nyíltak a mezőn. Igen, az otthoni hegyek között erős volt a hite. Átjárta őt, és a szíve dalolt örömében.

Jeruzsálemben azonban viaskodott önmagával. Kapaszkodott a hitébe, ugyanakkor érezte, hogy valahogy elillan előle. Állandó kétely támadt benne, és félelem nyomasztotta.

– Apám, miért ne lehetnénk hitetlenek, miért ne maradhatnánk csendben?

– Mert elhívást kaptunk arra, hogy a világ világossága legyünk.

– Évről évre egyre jobban gyűlölnek bennünket.

– A mi ellenségünk a gyűlölet, és nem az emberek, Hadassa.

– De téged az emberek bántanak, apa. Hát nem az Úr tanított bennünket arra, hogy ne dobjuk gyöngyeinket a disznók elé?

– Hadassa, ha meg kell halnom az Úrért, örömmel halok meg! Amit teszek, az mind az ő javát szolgálja. Az igazság nem távozik el és nem tér vissza üresen. Legyen erős a hited, Hadassa! Emlékezz az ígéretre! Krisztus testének a tagjai vagyunk, és Krisztusban örök életünk van. Semmi sem választhat el bennünket tőle. Semmilyen földi hatalom! Még a halál sem.

Hadassa apja mellkasához szorította az arcát, a durva szövésű tunika, melyet a férfi viselt, dörzsölte a bőrét.

– Miért vagyok képes hinni otthon, apa, és itt miért nem?

– Azért, mert az ellenség pontosan tudja, hogy hol vagy a legsebezhetőbb – felelte, és megfogta lánya kezét. – Emlékszel Jósáfát történetére? Az ammóniak, a moábiak és a Széír hegyvidékének lakói hatalmas sereggel támadtak ellene. Akkor rászállt az Úr lelke Jahaziélre, és így szólt általa: „Ne féljetek, és ne rettegjetek ettől a nagy tömegtől, mert nem a ti háborútok ez, hanem Istené.” Miközben ujjongtak és dicsérték az Urat, az Úr csapdába ejtette az ellenségeiket. És reggelre, amikor a júdabeliek a pusztai őrhelyekhez érkeztek, már csak az elesettek holttesteit találták meg. Senki sem menekült meg. Az izraeliek még a kezüket sem mozdították meg, mégis megnyerték a háborút.

Hananjá megcsókolta lánya arcát, s ezt mondta:

– Légy állhatatos az Úrban, Hadassa! Tarts ki szilárdan, és hagyd, hogy az Úr nyerje meg az ütközeteidet! Ne akarj egyedül küzdeni!

Hadassa felsóhajtott, és igyekezett figyelmen kívül hagyni a gyomrát átjáró égető fájdalmat. Mennyire hiányoztak neki apja bölcs tanácsai a ház csöndes magányában. Ha igazán hitt volna a férfi szavaiban, akkor most a csüggedés helyett kitörő öröm járná át a lelkét, hiszen Hananjá immáron ott van az Úr oldalán. Ehelyett szíve sajgott a bánattól, mely egyre csak duzzadt és hullámokban zúdult rá, s valami ismeretlen, zavaros dühvel töltötte el őt.

Vajon miért rajongott ennyire Hananjá Krisztusért? Az emberek nem akarták meghallani a szavát, mert ők egyszerűen nem hittek. Apja tanúságtétele megbotránkoztatta őket, és szavai vad gyűlöletet keltettek bennük. Mért nem tudott a férfi végre csöndben maradni és meghúzódni kicsiny házuk biztonságos falai között? Most is élhetne, itt lehetne ebben a szobában, hogy vigaszt és reményt nyújtson a nehézségek közepette. Ehelyett itt hagyta őket, hogy egyedül gondoskodjanak magukról. Miért nem tudott most az egyszer a józan eszére hallgatni, legalább addig, amíg elül a vihar?

Lassan, nyikorogva nyílt ki az ajtó, Hadassa szíve nagyot dobbant a félelemtől, s nyomban visszazuhant a rémítő jelenbe. Tudta, hogy rablók fosztogatják a környék házait, és egy eldugott kenyérdarabért képesek akár embert is ölni. De szerencsére Márk lépett be a szobába. Hadassa fellélegzett, nagy kő esett le a szívéről, hogy bátyja végre hazaért.

– Annyira aggódtam érted! – suttogta teljes őszinteséggel. – Órákra eltűntél.

Márk bezárta maga mögött az ajtót, és kimerülten roskadt a sarokba, ahol a másik húga aludt.

– Mit szereztél? – kérdezte Hadassa, arra számítva, hogy előhúz valamit a ruhája alól. Bármilyen élelmet talált az ember, nyomban el kellett rejtenie, különben kíméletlenül megtámadták.

Márk csüggedten nézett rá.

– Semmit. Az égvilágon semmit! Még egy szakadt sarut sem, vagy egy pajzsbőrt, amit elszedhettem volna egy halott katonától. Semmit – mondta, és sírva fakadt, vállai rázkódtak a zokogástól.

– Pszt, fölébreszted Leát és anyát! – szólt rá Hadassa, s gyöngéden eligazgatta a takarót Rebekán, majd Márkhoz lépett. Átkarolta a fivérét, és a mellkasára hajtotta a fejét. – Megpróbáltad, Márk, az a lényeg. Tudom, hogy mindent megtettél.

– Talán az Isten akarata, hogy meghaljunk.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezentúl tudni szeretném Isten akaratát! – vágta rá Hadassa meggondolatlanul. Szeme hirtelen könnybe lábadt. – Anya azt mondta, hogy az Úr majd gondoskodik rólunk – tette még hozzá, de érezte, hogy szavai üresen csengnek.

Az ő hite gyöngének bizonyult. Nem olyan volt, mint az anyjáé vagy az apjáé. Lám, még a gyermek Lea is teljes szívvel imádta az Urat. Márk beletörődő szavai pedig úgy hangzottak, mintha elfogadná a halált. Miért mindig neki kellett lennie annak, aki megkérdőjelezi a dolgokat, sőt állandóan kételkedik?

Legyen hited! Legyen hited! Ha semmi másod sincsen, hited mindig legyen!

Márk hirtelen egész testében megborzongott, kizökkentve Hadassát önmarcangoló merengéséből.

– Holttesteket hajigálnak a Vádi el Rabadiba a templom mögött. Ezrével, Hadassa!

A lány jól emlékezett a Hinnom völgye borzalmára. Ez volt az a hely, ahová a város kidobálta a döglött és tisztátalan állatokat, illetve egyfajta pöcegödörként is szolgált. A templomból patákat, beleket és állati maradványokat hordtak ide, hogy kosárszám zúdítsák a völgybe. Patkányok, dögkeselyűk lepték el a helyet, és az elviselhetetlen bűzt gyakran keresztülfújta a forró szél a városon.

Hadassa apja gyehennának nevezte a völgyet, amikor egyszer erről beszélt:

– Nem messze innen található az a hely, ahol Urunkat keresztre feszítették.

Márk a fejéhez szorította a kezét, és a hajába túrt.

– Nem mertem közelebb menni – mondta.

Hadassa szorosan lehunyta a szemét, de a szörnyű gondolat kérlelhetetlenül befészkelte magát a lelkébe, és egyszerűen nem hagyta nyugodni. Lehet, hogy apja holttestét is erre a helyre vitték, megszentségtelenítették, majd a forró napon hagyták, ahol oszlásnak indult? Ajkába harapott, és megpróbálta elhessegetni magától a rémes képet.

– Láttam Titust – folytatta Márk tompán. – Kilovagolt néhány emberével. Amikor meglátta a tetemeket, felkiáltott. Nem hallottam a szavait, de egy ember azt mondta, hogy Jehovát szólította, és azt állította, hogy ezért nem ő a felelős.

– Lehet, hogy megkönyörül rajtunk most, hogy a várost térdre kényszerítette?

– Csak akkor, ha az embereit vissza tudja tartani. Szörnyen gyűlölik a zsidókat, és ki akarják irtani őket.

– És velük együtt bennünket is – folytatta Hadassa, és megborzongott. – Nem fognak különbséget tenni az Úr követői és a zélóták között, igaz? Mindegy lesz nekik, hogy szakadár vagy hithű zsidóról van szó, esetleg keresztényről – tette még hozzá, és a szeme könnybe lábadt. – Ez tehát Isten akarata, Márk?

– Apa szerint Isten nem akarja, hogy bárki is szenvedjen.

– Akkor nekünk miért kell mégis szenvednünk?

– Annak a következményeit viseljük, amit magunkkal műveltünk, és a bűnöknek, melyek a világot eluralták. Jézus megbocsátott ugyan a gonosztevőnek, de nem vette le őt a keresztfáról – folytatta Márk, és hátrasimította a szemébe hulló hajtincseket. – Én nem vagyok olyan bölcs, mint apa. Nincs válaszom a miértekre, de azt tudom, hogy mindig van remény.

– Miféle remény, Márk? Milyen reményről beszélsz?

– Isten mindig hagy egy reménysugarat.

Az ostrom folytatódott, s amíg Jeruzsálemben az élet egyre fogyatkozott, addig a zsidók ellenállása egyre inkább fölerősödött. Hadassa végig a kis házban tartózkodott, és hallotta a borzalmakat, melyek a bereteszeletlen ajtón kívül zajlottak. Egy férfi üvöltése hangzott fel, ahogy végigrohant az utcán: „Megmászták a falat!”

Márk kiment, hogy utánajárjon a dolgoknak, miközben Lea odabent hisztériás rohamot kapott. Hadassa a húgához bújt, és szorosan magához ölelte. Ő maga is közel állt ahhoz, hogy elveszítse önuralmát, de Lea dédelgetése valamelyest lecsillapította.

– Minden rendben lesz, Lea! Nyugodj meg! – csitítgatta, de ő maga is érezte, hogy szavai üresen csengnek. – Az Úr vigyáz ránk! – mondta, és gyöngéden megsimogatta a húgát.

Vigasztaló hazugságok litániája hagyta el a száját, miközben a világ összeomlott körülöttük. Hadassa átnézett a szobán keresztül az édesanyjára, és érezte, hogy könnyei ismét elerednek. A nő bágyadtan elmosolyodott, mintha biztatni akarná, de Hadassa nem látott semmi bizakodásra okot adó dolgot. Mi lesz velük?

Amikor Márk visszatért, hírt hozott arról, hogy a harc már a falakon belül dúl. A zsidók ellentámadásba lendültek, és visszaszorították a rómaiakat.

Ezen az éjszakán azonban a sötétség leple alatt tíz legionárius átlopakodott a város romjain, és elfoglalta az Antonius-erődöt. A küzdelem most már a templom bejáratánál folytatódott. A rómaiak időlegesen meghátrálásra kényszerültek ugyan, de az erőd néhány alapfalát mégiscsak bedöntötték, aztán megnyitották a templom nem zsidóknak szánt udvarát. Elterelési kísérletként a zélóták rájuk rontottak az Olajfák hegyénél. Vesztükre, mert a legionáriusok elpusztították őket. A foglyokat – elrettentő példaként – a falak mentén keresztre feszítették.

Ezután újra csend támadt. Aztán egy új, minden eddiginél lesújtóbb borzalom vette kezdetét: híre ment a városban, hogy egy éhező nő felfalta saját gyerekét. Ettől a rómaiak izzó gyűlölete valóban lángra lobbant.

Josephus megint kiállt a falakra, hogy a néphez kiáltson: Isten arra használja fel a rómaiakat, hogy elpusztítsa őket, így teljesítve be a próféták, Dániel és Jézus jövendöléseit. A városlakók összegyűjtötték a fellelhető összes száraz anyagot, bitument és szurkot, és feltöltötték a kerengőket. A rómaiak előrenyomultak, miközben a zsidók hátrálni kezdtek, és becsalogatták a támadókat a templomba. Amikor már bent voltak, a zsidók rájuk gyújtották a szent helyet, ennek köszönhetően pedig rengeteg legionárius bent égett.

Titus egy idő után visszanyerte uralmát a feldühödött katonák fölött, parancsot adott a tűz eloltására, de amint sikerült megmenteni a templomot, a zsidók újból támadásba lendültek. Ezúttal már a római hadsereg tisztjeinek együttes ereje sem tudta visszatartani a legionáriusok dühét, akik – zsidó vérre szomjazva – újra felgyújtották a templomot, és az útjukba kerülő embereket mind egy szálig felkoncolták, miközben hozzáláttak a legyőzött város teljes kifosztásához.

Százak lelték halálukat, amikor a lángok átterjedtek a térelválasztó babiloni kárpitra, amely finom kék, skarlát és bíbor színű szálakkal volt kihímezve. A templomtetőről egy hamis próféta üvöltözött, hogy másszanak fel érte, és szabadítsák ki őt. Élve elégő emberek halálhörgéseitől visszhangzott a város, összevegyülve a rémisztő csatazajjal, mely az utcák és a sikátorok felől hallatszott. Férfiak, nők, gyerekek – válogatás nélkül mindenkit kardélre hánytak.

Hadassa próbálta kizárni elméjéből ezt a temérdek iszonyatot, de a halál üvöltése hallatszott mindenfelől. Anyja ugyanazon a forró augusztusi napon távozott el az élők sorából, amikor Jeruzsálem is elesett. Hadassa, Márk és Lea két napig halálos rettegésben várakozott, hiszen tudták, hogy a rómaiak előbb vagy utóbb úgyis rájuk találnak és megölik őket, ahogyan mindenki mást is legyilkoltak.

Valaki végigrohant a keskeny utcán. Máskor sikolyok hallatszottak, amint odakint könyörtelenül lemészárolták az embereket. Hadassa fel akart ugrani, hogy elrohanjon, de hová is menekülhetne? És mi lesz a húgával és a bátyjával? Visszahúzódott inkább a kicsiny szoba elsötétedő árnyékaiba, és karjába vonta Leát.

Újabb férfihangok hallatszottak kintről. Egyre hangosabban. Egyre közelebbről. Valahol a közelben betörtek egy ajtót, és a bent levők sikoltozni kezdtek. Egyenként némították el őket.

Márk elgyengülve, csontig soványodva nagy nehezen feltápászkodott, és az ajtóhoz állt csöndben imádkozni. Hadassa szíve hevesen verni kezdett, üres gyomrában valóságos csomóvá zsugorodott a fájdalom. Férfihangokat hallott az utcáról. Görög szavakat, megvető hangsúllyal ejtve. Egy tiszt kiadta a parancsot, hogy kutassák át a szomszéd házakat. Újabb ajtót törtek be. Újabb sikolyok érkeztek.

Szögekkel kivert talpú saruk koppanásai hallatszottak az ajtónál. Hadassa szíve vadul vert.

– Ó, Istenem…

– Hunyd le a szemed, Hadassa! – utasította Márk szokatlanul nyugodt hangon. – Emlékezz az Úrra! – tette még hozzá, és abban a pillanatban feltépték az ajtót.

Márk éles, elcsukló kiáltást hallatott, és térdre rogyott. Véres kardhegy állt ki a hátából, vörösre festve szürke tunikáját. Lea átható sikolya töltötte be a kicsiny szobát.

A római katona egyik lábával megfordította Márkot, hogy kiszabadítsa a kardját.

Hadassa torkán akadt a szó. Meredten nézett a férfira, akinek páncélját por és halott testvérének a vére borította. A lány képtelen volt megmozdulni. A férfi szeme megvillant a sisakrostélya mögött. Ahogy előrelépett és a magasba lendítette a véres kardot, Hadassa villámgyors mozdulatot tett anélkül, hogy tudatosan átgondolta volna, mit is cselekszik. A földre lökte Leát, és keresztben ráfeküdt. Ó, Istenem, add, hogy gyorsan túlessünk rajta! – imádkozott. – Add, hogy gyors legyen! Lea elnémult. Csupán a katona ziháló légzése hallatszott az utcáról beszűrődő sikolyokkal keveredve.

Tertius erősebben markolta meg a kardját, és mereven bámult a csont és bőr lánykára, aki egy nála is apróbb teremtést védelmezett a testével. Le kellett volna döfnie mindkettőt, és azzal túl is lennének az egészen! Ezek az átkozott zsidók csak megmételyezték Rómát. Felfalták a saját gyerekeiket! El kell pusztítani az összes zsidó nőt, és akkor nem szülnek több harcost. Ez a nép rászolgált a pusztulásra. Egyszerűen csak meg kell ölnie őket, és akkor ebben a házban végezne is.

Mégis mi állította meg Tertius kezét?

Az idősebb lány most feltekintett rá, sötét szemében rettegés tükröződött. Milyen kicsiny és vézna volt, csak azok a hatalmas szemek világítottak, melyek túl nagynak tűntek ehhez a kis halottsápadt archoz képest… Volt valami a lányban, ami lehűtötte a gyilkos erőt Tertius karjában. Légzése csillapult, szívverése pedig lelassult.

Próbálta emlékezetébe idézni a barátait, akiket elveszített. Dioclest egy kő ütötte agyon, miközben az ostromgépet ácsolta. Malcenast hat harcos mészárolta le a legelső fal áttörésekor. Capaneus pedig a tűz martalékává vált, amikor a zsidók felgyújtották a saját templomukat. Albion még mindig nem épült fel a sebesüléséből, amit egy zsidó dárdája okozott.

Tertius vérszomja azonban valahogy mégis alábbhagyott.

Remegve engedte le a kardját. Továbbra is éberen figyelte a lány minden egyes mozdulatát, de közben óvatosan körbepillantott a kis szobában. Végre tisztán tudott gondolkodni, és felmérte a helyzetet: egy kisfiút ölt meg az imént. A gyerek vértócsában feküdt egy asszony holtteste mellett. A nő arca békésnek tűnt, mintha csak aludna, haja gondosan meg volt fésülve, karja a mellkasán nyugodott összefonva. Ellentétben azokkal, akik a völgybe hajították ki a halottaikat, ezek a gyerekek méltósággal felravatalozták az anyjukat.

Tertius is hallotta a történetet arról a nőről, aki megette a saját gyerekét, és ez tovább fokozta a zsidók iránti gyűlöletét, melyet a Júdeában töltött tíz hosszú év alapozott meg. Semmi másra nem vágyott jobban, mint hogy letörölje ezt a fajt a föld színéről. A kezdetektől fogva csupán bajt jelentettek Rómának – lázadó, gőgös népség, senki előtt nem hajlandók fejet hajtani, kizárólag a saját egy igaz istenük előtt.

Egy igaz isten! Tertius gúnyos mosolyra húzta a száját. Ezek egyszerűen mind eszelősek! Egyetlen istenben hinni nem csupán nevetséges, hanem barbár dolog is. És minden szenteskedő tiltakozása és makacs önfejűsége ellenére ez mégiscsak egy barbár faj volt. Lám, mit műveltek a saját templomukkal!

Hány zsidót is ölt meg az elmúlt öt hónapban? Még a fáradságot sem vette arra, hogy megszámolja, miközben házról házra haladt vérszomjasan, és úgy vadászott rájuk, mint az állatokra. Mi több, még élvezte is, mert minden egyes halált jelképes fizetségként könyvelt el a barátaiért, akiktől megfosztották őt a zsidók.

Akkor most miért bizonytalanodott el? Megesett volna a szíve egy koszos kis zsidó porontyon? Még könyörületet is gyakorolna, ha rögtön végezne vele, és megszabadítaná őt a rá váró nyomorúságoktól. Olyan véznának tűnt ez a kis istenverte gyerek az éhezéstől, hogy elég lett volna csupán egyszer ráfújnia, s máris kihunyna belőle az így is alig pislákoló élet. Újabb lépést tett felé. Mindkét lánykával végezhetne egyetlen csapással… Próbált erőt gyűjteni, hogy megtegye.

A lány várt. Nyilvánvaló volt, hogy testét halálos rémület járja át, mégsem könyörgött irgalomért, ahogyan sokan mások tették. Ő és az alatta lévő gyermek is mozdulatlanul és némán feküdt. Figyeltek.

Tertius szíve elfacsarodott, és valami szokatlan gyengeséget érzett. Egyenetlenül vette a levegőt, majd élesen kifújta. Aztán káromkodva visszalökte a kardot az oldalára kötött kardhüvelybe.

– Élve maradtok, de ezt nem fogjátok nekem megköszönni!

Hadassa értett görögül. Ez volt a közös nyelv a római katonák körében, és így Júdea-szerte sokan beszélték. A lány hirtelen sírva fakadt. A katona megragadta a karját és talpra rángatta.

Tertius a földön fekvő apró lánykára pillantott. Szeme nyitva volt ugyan, ám egy távoli pontra meredt, mintha oda menekült volna a gondolataival. A katona nem először látott életében ilyen tekintetet. Ez a halál előtti nézés volt.

– Lea – szólalt meg Hadassa, és megrémült húga üres tekintetétől. Lehajolt, és Lea köré fonta a karját. – A húgom – magyarázta, s próbálta talpra állítani.

Tertius tudta, hogy a kicsi lány szinte már halottnak számít, így talán okosabb lett volna békén hagyni. Mégis valami furcsa részvétet ébresztett benne, ahogy Hadassa megpróbálta a karjába venni és fölemelni a testvérét. Még ez a piciny súly is nehéznek bizonyult a nagyobbik lány számára.

Tertius félrelökte őt, és könnyedén fölkapta az apró lánykát. Finoman átvetette a vállán, mint egy gabonás zsákot. Aztán a nagyobbik lányt is megragadta a karjánál fogva, és kituszkolta az ajtón.

Az utca csöndes volt, a többi katona már továbbvonult. A távolban kiáltások hallatszottak. Tertius szaporán haladt előre, de közben tudta, hogy a lány nehezen tartja vele a lépést.

A város levegője bűzlött a halál fertelmes szagától. Holttestek hevertek mindenfelé, voltak, akiket a római katonák mészároltak le, miközben a leigázott várost fosztogatták, mások éhen haltak, holttestük felfúvódva, oszlásnak indulva feküdt az utcán. A lány arcán tükröződő iszonyat láttán Tertius azt latolgatta, vajon hány napja rejtőzködhetett ez a szerencsétlen abban a házban.

– A ti fenséges szent városotok! – mondta, és a porba köpött.

Fájdalom nyilallt Hadassa karjába, ahogy a katona ujjai a húsába vájtak. Elbotlott egy halott férfi lábában, akinek az arcán már férgek másztak. Halottak hevertek mindenütt, amerre nézett! Hadassát ájulás környékezte.

Minél tovább haladtak, annál iszonyúbb méreteket öltött a vérontás. Bomlásnak indult testek hevertek egymásba gabalyodva, mint a lemészárolt állatok. A vér és halál bűze annyira émelyítő volt, hogy Hadassa a szája elé tette a kezét.

– Hová gyűjtjük a foglyokat? – kiáltott Tertius egy katonára, aki a halottakat válogatta szét.

Két másik katona éppen akkor emelte ki egy bajtársukat két zsidó közül. Újabb fosztogató legionáriusok bukkantak elő a templomból, és társzekerek sorakoztak aranyból és ezüstből készült kegytárgyakkal, kelyhekkel, tálakkal, kanócvágó ollókkal, fazekakkal, illetve lámpatartókkal roskadásig telerakodva. Bronzlapátokat és -edényeket, mosdótálakat, füstölőket és a templomi szertartáshoz használatos egyéb tárgyakat gyűjtöttek össze megszámlálhatatlan mennyiségben.

A katona Tertiusra nézett, majd egy futó pillantást vetett Hadassára és Leára.

– Az utcán le, aztán át a nagykapun. De ezzel a kettővel már nem érdemes bajlódni.

Hadassa felnézett a templom egykori márványára. A márványra, amely úgy tündökölt valamikor, mint egy távolban lévő hófödte hegy. A kő megfeketedett, ostromkövek vájta csonkok meredtek elő mindenütt, az arany pedig leolvadt róla. Teljes falrészek hevertek ledöntve. A szent templom! Csupán egy újabb színhelye a halálnak és a pusztításnak.

A lány nehézkesen mozgott, mert émelygett és elborzadt a látottaktól. Torkát és szemét füst perzselte. Ahogy elhaladtak a templomfal mentén, a borzadály egyre erősödő, lüktető hangjai hallatszottak odabentről. Szája kiszáradt, szíve egyre keményebben és gyorsabban zakatolt, miközben az „asszonyok udvarának” kapuja felé közeledtek.

Tertius meglökte a lányt.

– Nehogy elájulj, mert ott öllek meg helyben a húgoddal együtt!

Az udvaron túlélők ezrei sorakoztak, a kíntól és fájdalomtól sóhajtozók között egyesek már a saját halálukért rimánkodtak. A katona maga előtt lökte át Hadassát a kapun, és ebben a pillanatban a lány szeme elé tárult a nyomorultak tömege. Tele volt velük az udvar: az éhezéstől csonttá aszott, legyöngült, reményvesztett emberek sokasága.

Tertius leengedte a gyereket a válláról. Hadassa elkapta Leát, és igyekezett támogatni őt. De ő maga is gyenge volt, így leereszkedett a földre a ránehezedő teher súlya alatt, és az ölébe fektette a kislányt. A katona ekkor sarkon fordult és elment.

Ezrek tolongtak körülöttük, kétségbeesetten kutatva rokonok és barátok után. Mások kisebb csoportokba verődve jajveszékeltek, míg némelyek – Leához hasonlóan – magukba roskadva bámultak a semmibe. A levegő annyira átforrósodott, hogy Hadassa alig tudott lélegezni.

Egy lévita megszaggatta viseltes kék és narancssárga színű tunikáját, és a világba kiáltotta tengernyi kínját: „Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?” A közelében egy asszony szánalmas jajveszékelésbe kezdett, szürke ruháján vérfoltok látszódtak, a vállánál pedig elszakadt a szövet. Egy öregember ült magába roskadva az udvar falánál fekete-fehér csíkos köntösbe bugyolálva, ajka némán mozgott. Hadassa tudta, hogy a szanhedrin tagja, öltözete a sivatagi viseletet és az első patriarchák sátrait jelképezte.

A tömeg közé nazíreusok vegyültek hosszú, fonott hajukkal, valamint zélóták koszos, rongyos nadrágban és ingben, mely fölött rövid, ujjatlan mellényt viseltek, minden sarkában kék rojtokkal. Még így – késeiktől és íjaiktól megfosztva – is egészen fenyegetően hatottak.

Újabb csetepaté tört ki. Az asszonyok sikoltozni kezdtek. Tucatnyi római legionárius rontott a tömegre, hogy lekaszabolja az ellenállókat, de sokat azok közül is lemészároltak, akiknek csupán annyi volt a bűnük, hogy túlságosan közel tartózkodtak. Egy római tiszt állt a lépcsősor tetején, és a foglyok felé kiabált. Akire rámutatott, azt elvonszolták és keresztre feszítették.

Hadassa nagy üggyel-bajjal arrébb vonszolta Leát, és a falnál, a lévita közelében talált egy viszonylag biztonságosabb helyet a számára. Amikor lement a nap, sötét hideg borult rájuk, Hadassa pedig magához ölelte Leát, hogy testével melegítse a beteg kislányt. Mire megvirradt, a húga már nem élt.

Lea kedves arca megszabadult minden félelemtől és szenvedéstől: ajka szelíd mosolyra húzódott. Hadassa a mellkasához szorította és gyengéden ringatta őt. Leírhatatlan fájdalom ömlött szét a tagjaiban, és olyan mély elkeseredettség vett rajta erőt, hogy még sírni sem tudott. Észre sem vette, hogy egy római katona alakja tornyosul fölé, egészen addig, amíg az meg nem próbálta elragadni tőle Leát. A lány erre még szorosabban ölelte magához a kishúgát.

– Meghalt, nem látod? Azonnal add ide!

Hadassa Lea nyakához szorította az arcát, és csöndesen nyöszörgött. A római éppen elég halottat látott már ahhoz, hogy ne hatódjon meg a jelenet láttán. Megütötte Hadassát, hogy fellazítsa a szorítását, majd egyetlen mozdulattal félrerúgta őt. Hadassa elszédült, egész testét fájdalom járta át, és tehetetlenül figyelte, ahogy a férfi egy szekérhez cipeli a testvérét, melyen halomban hevertek az éjszaka elhunytak holttestei. A katona egy durva mozdulattal a halom tetejére hajította Lea törékeny testét.

Hadassa lehunyta a szemét, felhúzta a lábát, és térdére borulva zokogott.

Egybefolytak a napok. Százával haltak éhen, még többen pusztultak el kétségbeesésükben és bánatukban. A rómaiak kiválogatták a jó erőben lévő foglyokat, és tömegsírokat ásattak velük.

Eközben rémhírek terjedtek arról, hogy Titus kiadta a parancsot: ne csak a templomot rombolják le, hanem az egész várost. Csak a Phaszael-, a Hippikosz- és a Mariamne-tornyokat, illetve a Nyugati fal egy részét kívánták meghagyni védelmi okokból. Ilyenre nem volt példa azóta, hogy a babilóniai király, Nebukadneccar lerombolta Salamon templomát. Jeruzsálem, az ő szeretett Jeruzsálemük többé nem létezett!

A rómaiak szemes gabonát osztottak szét a foglyok között. A zsidók egy része még mindig dacolt a római uralommal, és lázadásuk legutolsó, egyben végzetes cselekedeteként visszautasították az ételadagjukat. Ennél is rettenetesebb volt, hogy a betegektől és az elesettektől maguk a legionáriusok tagadták meg az ételt, mert nem kívánták olyanokra pocsékolni a gabonát, akik nem valószínű, hogy túlélik a közelgő menetelést Caesareába. Hadassa az utóbbiak közé tartozott, ezért nem kapott ennivalót.

Egyik reggel a lányt egy csoporttal együtt kivitték a városfalon túlra. Szinte kővé dermedt az elébe táruló borzalom láttán. Zsidók ezrei sorakoztak keresztre feszítve Jeruzsálem omladozó falai előtt, és dögkeselyűk lakmároztak a tetemükből. Az ostromlók sáncai annyi vért ittak magukba, hogy a talaj vörösesbarnára színeződött és megkeményedett, mint a tégla, de ami azon túl a tájból elébe tárult, az felülmúlta minden képzeletét. A keresztek borzalmas erdején kívül egyetlen fa, bokor, de még egy árva fűszál sem maradt. Kietlen pusztaság terült el Hadassa szeme előtt, a háta mögött pedig a hatalmas város hevert romokban.

– Gyerünk tovább! – kiáltotta egy őr, korbácsa keresztülszelte a levegőt, és sisteregve csapott le a lány közelében lévő férfi hátára.

Egy másik férfi Hadassa orra előtt nagyot sóhajtva elterült. Amikor az őr kihúzta a kardját, egy asszony megpróbálta visszatartani, de a katona leütötte a nőt, majd egyetlen gyors suhintással elvágta a földre rogyott ember nyaki ütőerét. Az őr karjánál fogva megragadta a vonagló férfit, a sánc szélére rángatta, és lelökte a rézsűn. A test lassan gördült le a kővel belepett árok aljára, s puffanva terült el a többi tetem között. Egy másik fogoly talpra állította a zokogó asszonyt, aztán továbbmentek.

A csoportot egy dombra vezényelték, ahonnan – foglyul ejtőikkel együtt – ráláthattak Titus táborára, de még a hangokat is hallhatták.

– Úgy látszik, végig kell szenvednünk a rómaiak győzelmét – jegyezte meg keserűen egy férfi, mellényén kék bojtokat viselt, jelezvén, hogy a zélóták közé tartozik.

– Fogd be a szád, ha nem akarod, hogy belőled is a varjak lakmározzanak, mint azokból a szerencsétlenekből! – sziszegte egy másik fogoly a keresztek felé tekintve.

A raboknak végig kellett nézniük, ahogy a légiók felsorakoznak majd feszes alakzatokban elvonulnak Titus színe előtt. A hadvezér fényesen tündökölt aranypáncéljában. Több volt a fogoly, mint a katona, de a rómaiak úgy mozogtak, mint egy hatalmas harci fenevad: szervezetten és fegyelmezetten. A tökéletes alakzatokban masírozó harcosok ezreinek ritmikus hullámzása egészen hátborzongatónak tűnt a lány számára. Egyetlen hangra vagy jelre százak mozdultak egyszerre. Hogyan is gondolhatta bárki, hogy ez a hadsereg legyőzhető? Amíg a szem ellátott, mindenütt római katonák vonultak.

Titus beszéde következett, és a hadvezér időről időre szünetet tartott, hogy az emberek ujjongva megéljenezhessék. Ezután a kitüntetések átadására került sor. A tisztek saját katonáik előtt feszítettek, megtisztított, fényesre csiszolt páncéljuk tündökölt a napfényben. Felolvasták azok névsorát, akik hősi érdemeket szereztek a harcok során, Titus pedig saját kezűleg helyezett aranykoronát a fejükre és aranyozott díszeket a nyakukba. Voltak olyanok is, akiknek hosszú aranydárdát és ezüstjelvényt adott át. Ezzel együtt valamennyi kitüntetettet előléptették.

Hadassa körbenézett, és a mellette állók arcán megkeseredett gyűlöletet pillantott meg. A ceremónián való részvétel olyan volt a számukra, mintha sót hintettek volna a sebeikre.

Többszekérnyi zsákmányt osztottak szét a harcosok között, majd Titus újabb beszédet intézett hozzájuk. Dicsérte hősiességüket, ezután pedig fényes jövőt és boldogságot kívánt mindnyájuknak. A katonák ujjongva éljenezték, és lelkesedésük csak fokozódott, amikor a hadvezér lejött közéjük.

Végül Titus kiadta a parancsot a lakoma megkezdésére. Ökrök garmadát tartották készenlétben a római istenek oltárainál, és Titus parancsára megkezdődött az állatok feláldozása. Hadassa még az apjától hallotta, hogy a zsidó törvények szerint véráldozatot kell bemutatni az elkövetett bűnökért. A lány azzal is tisztában volt, hogy a papok naponta mutattak be áldozatot a templomban, hogy folyamatosan emlékeztessenek a bűnbánat jelentőségére. Ugyanakkor Hadassa szülei azt is megtanították neki, hogy Krisztus a saját vérét ontotta engesztelő áldozatul a világ bűneiért, ezáltal őbenne teljesedett be Mózes törvénye, s ettől kezdve nem volt szükség az állatok feláldozására. Így aztán Hadassa még sohasem látott ilyet, és elborzadva nézte, ahogyan egyik ökröt a másik után mészárolják le. Az oltáron végigfolyó vér látványától a lányt ájulás kerülgette. Émelyegve hunyta le a szemét, és elfordult.

A levágott ökröket szétosztották a győztes katonák között, hogy elfogyaszthassák őket a lakomán. A sülő hús illatát a kiéhezett foglyok felé sodorta az esti szél. Tantaluszi kínokat kellett elszenvedniük, de a hithű zsidók még akkor sem fogadták volna el az ételt, ha megkínálják őket. Inkább választják a pusztulást és a halált, mint a pogány isteneknek bemutatott húsáldozatot.

Hosszú idő után katonák jelentek meg, és parancsot adtak a raboknak, hogy sorakozzanak fel a búza- és kölesadagjukért. Hadassa legyengülten föltápászkodott, és beállt a végtelennek tűnő sorba, noha bizonyos volt benne, hogy ezúttal is megtagadják tőle az ételt. Szeme könnybe lábadt. Ó, Istenem, Istenem, legyen meg a te akaratod! Amikor sorra került, csészét formált a tenyeréből, és arra számított, hogy félrelökik. Ehelyett aranyszínű magok ömlöttek a tenyerébe a merőkanálból.

Szinte hallotta Rebeka hangját: „Az Úr gondoskodik majd rólad.”

A fiatal katona szemébe pillantott. Arca cserzett volt a júdeai naptól, vonásai szigorúságról és érzelemmentességről árulkodtak.

– Köszönöm – szólt Hadassa görögül, egyszerű alázattal, anélkül, hogy végiggondolta volna, kinek mondja, és miket cselekedhetett korábban az illető.

A katona szeme megvillant. Ekkor valaki hátulról keményen meglökte Hadassát, és arámiul rárivallt.

Hadassa arrébb botorkált, és nem vette észre, hogy a fiatal katona még mindig őt figyeli. A kanalat újra belemerítette a hordóba, és beletöltötte a magokat a következő sorban álló tenyerébe, de a tekintetét továbbra sem vette le a lányról.

Hadassa letelepedett a hegyoldalon. Elvonult a többiektől, és magányosan üldögélt. Fejét lehajtotta, miközben összeszorított tenyerében tartotta a magokat. Valami megmozdult a lelkében.

– Asztalt terítesz nekem ellenségeim szeme láttára – suttogta elcsukló hangon, és sírva fakadt. – Ó, Atyám, bocsáss meg nekem! Vezess a te utadon! Csak szelíden vezess engem, Uram, nehogy megsemmisüljek! Félek. Atyám, annyira félek! Óvj meg engem karod erejével!

Kinyitotta a szemét, és a tenyerébe nézett.

– Az Úr gondoskodik rólunk – mondta halkan, és lassan enni kezdett, külön ízlelgetve minden egyes gabonaszemet.

Lassan leszállt a nap, és Hadassa lelkébe különös békesség költözött. Dacára minden pusztulásnak és halálnak, minden rá váró szenvedésnek, Isten közelségét érezte. Felnézett a tiszta éjszakai égboltra. A csillagok fényesen ragyogtak, miközben enyhe szél fújt, Galileára emlékeztetve őt.

Az éjszaka meleg volt… vacsorát kapott… életben maradt. „Isten mindig hagy egy reménysugarat” – ahogyan Márk mondta. Családtagjai közül Hadassa hite bizonyult a leggyöngébbnek, lelke a legkétkedőbbnek, és ő volt mindnyájuk közt a legbátortalanabb is. Hadassa volt tehát a legkevésbé érdemes arra, hogy életben maradjon.

– Miért én, Uram? – kérdezte halkan sírdogálva. – Miért engem óvtál meg?

SZÓJEGYZÉK

amoratus: a gladiátor rajongója, illetve szurkolója.

amphitheatrum: tömegszórakozóhely, amelynek lépcsőzetesen emelkedő nézőtere ellipszis alakú teret zárt be. Az amphitheatrumok eredetileg fából épültek, később kőből, és többnyire gladiátorküzdelmek és állatviadalok színteréül szolgáltak.

andabata: lóháton harcoló gladiátor. Sisakot viselt leeresztett rostéllyal, így gyakorlatilag bekötött szemmel harcolt.

Aphrodité: a szerelem és szépség görög istennője; a rómaiaknál Venusként tartották számon.

Apollón (rómaiaknál Apollo): a napfény, a jóslás, a zene és a dal görög istene. Ő volt a legszebb az istenek között.

arena (aréna): az amphitheatrumok, cirkuszok vagy stadionok homokkal behintett küzdő- és játéktere. Ma általában küzdőteret jelent, de magára az épületre is utalhat.

Artemisz: görög Holdistennő, emellett a vadászat és az élő természet szűzies istennője. A föld anyaistennőjét látták benne, aki termékenységgel áldja meg az embert, a vadállatokat és a földet. Fő temploma Epheszoszban állt, ahová egy meteor hullott (ezt meg is őrizték a templomban), feltételezve, hogy a várost jelölte ki az istennő tartózkodási helyéül. Habár a rómaiak Dianával azonosították, a görögök azt vallották, hogy Apollón ikertestvére, Zeusz és Létó lánya.

Aszklépiosz: a gyógyítás görög istene, Apollón és Korónisz nimfa gyermeke, akit Kheirón kentaur tanított a gyógyítás tudományára.

Athéné: a bölcsesség, a kézművesség és a hadviselés görög istennője. Többnyire harcosként, pajzzsal, sisakkal és lándzsával ábrázolták.

atrium: az etruszk eredetű római patríciusházak hallszerű középső helyisége. Eredetileg a házitűzhely helye volt, később fogadóteremmé alakult.

„Ave, Imperator, morituri te salutant!”: „Üdvözlégy, Caesar, a halálba indulók köszöntenek!” A gladiátorok ezzel az üdvözléssel köszöntötték az uralkodót a viadalok előtt.

balteus: a római amphitheatrum körkörös falai. Három körbefutó fal, amely négy egymás fölötti szekcióra tagolta a nézőteret.

batavusok: a Rajna torkolatvidékénél élő nyugati germán törzs, melyet Kr. e. 12-ben Drusus római uralom alá vetett. A 69–70-ben Iulius Civilis vezetésével kirobbantott nagy felkelésük (batavus-felkelés), amelyhez szomszédos germán és gall törzsek, valamint római katonák is csatlakoztak, sikertelen volt.

bestiarius: vadállatok elleni harcra kiképzett római gladiátor. Fenevadakat engedtek az arénába, és ezeket kellett a bestiariusoknak levadászniuk a játékok részeként.

bibliotheca: a római házak könyvtárterme.

bructerek: nyugati germán törzs, Kr. e. 12-ben Drusus római uralom alá vetette őket. Egy Veleda nevű jósnőjük vezetésével részt vettek a 69–70-ben kirobbant batavus-felkelésben. IV. században a törzs a frankok jelentős részévé vált.

bustuarius: „a sírhalmon vívó” gladiátorok. Alacsonyabb rendűek voltak, akik ebéd közben mulattatták a közönséget.

caduceus: hírnöki pálca, amelyet Mercurius isten viselt; megfelelője Hermész és Írisz görög kérükeionának. Két kígyó tekergett rajta, fölöttük pedig angyalszárny volt látható.

caesar (császár): Iulius Caesar Kr. e. 44-ben örökbe fogadta testvére unokáját, Octaviust, aki ettől kezdve Caius Iulius Caesar Octavianusnak, később Imperator Caesarnak, majd Imperator Caesar Augustusnak nevezte magát. Ettől kezdve ez a három név az uralkodói titulus szilárd részét képezte a Római Birodalomban. Az uralkodó hatalmának alapjául az állam pénzügyeinek legnagyobb része feletti rendelkezésen és jelentős magántulajdonán kívül egy sor állami-politikai funkció, valamint vallási pozíciója szolgált.

caldarium: a római fürdőben a meleg kádfürdő elődjét jelentő helyiség, amely legtöbbször talaj-, sokszor fafűtéssel volt ellátva.

catamitus: fiatal fiú, akit homoszexuális férfiak szeretőként tartottak.

cavea: nézőtér a római arénában.

cena: a rómaiak így nevezték a vacsorát, azaz a főétkezést.

censor: általában ötévenként 18 hónapra a consulviseltek soraiból választott, magas rangú római tisztviselő. Fő feladata a census végrehajtása volt, ehhez kapcsolódóan a lovagok és a senatorok névsorának revíziójával foglalkozott. Ebből fakadt a közerkölcsöket felügyelő funkciója is.

centurio: egy centuria vezetője, akit a tapasztalt katonák közül választottak ki, vagy pedig – akár korábbi szolgálat nélkül is – a casear jelölte ki. A centuriók között különböző rangfokozatok voltak. Körülbelül a mai századosnak felelhetett meg, társadalmilag azonban a közkatonához tartozott.

Ceres: a gabona és a földművelés régi római-itáliai istennője, aki utóbb a görög Démétérhez hasonult.

chattusok: hatalmas nyugati germán törzs. Kr. u. I–III. században sokat háborúztak a rómaiakkal, majd a IV. században beolvadtak a frankokba.

cisium: gyors és könnyű kétkerekű kocsi, melyet rendszerint két ló húzott.

civitas: a köznyelvben a városnak mint helységnek a megjelölése.

cliens: pártfogolt, aki egy tekintélyes patronusnak rendelte alá magát. Politikai szabadságát nem adta fel, patronusától jogi védelemben részesült, és támogatta azt politikailag és gazdaságilag.

Cloaca Maxima: a boltozattal lefedett csatornarendszer Rómában, mely a Tiberisbe vezette a szennyvizet.

coemptio: a római házasságkötés egyik formája, mely a menyasszony színleges eladását jelentette. Ezt a köteléket könnyen fel lehetett bontani (értsd: egyszerű volt a válás).

confarreatio: a római házasságkötés egyik formája, mely erős jogi köteléket jelentett.

consul: a római köztársaság két legfőbb tisztviselőjének címe, akiket a népgyűlés egy évre választott. A császárkorban az uralkodó nevezte ki őket, és a tisztség vesztett jelentőségéből. Hivatali idejük lejárta után mint proconsulok jogosultak voltak valamelyik római provoncia igazgatására.

corbita: lassú mozgású kereskedelmi hajó.

dénár: római ezüstpénz.

Diana: római istennő, akit a görög Artemisszel azonosítottak. A nők és a termékenység istennőjeként oltalmazta a szülést.

dimachaerus: „kétkardos” gladiátor; mindét kezében rövid karddal harcolt.

Dionüszosz: a termékenység, később pedig elsősorban a bor görög istene. Latinul Bacchusnak is nevezték, és a római Liberrel azonosították.

epikureusok: Epikurosz tanítványai és tanításainak követői, szorosabban véve annak az Epikurosz által alapított athéni filozófiai iskolának a tagjai, ahol a tanításait szinte dogmaként őrizték. Materialista etikájuk individualisztikus volt, a társadalommal szemben semleges, miközben derűs és tiszta életvitelt követelt meg. A tanítások lényegét gyakran vulgarizálták és meghamisították, az a nézet, hogy az epikureusok csupán érzéki élvezetre és anyagi haszonra törekedtek, éles ellentétben állt Epikurosz emberbaráti, tiszta életmódjával.

Erósz: a szerelem görög istene; a rómaiak Cupidóval azonosították.

essedarius: gladiátortípus, aki két ló vontatta díszes harci szekéren küzdött.

factio: párt. Rómában négy factio működött: a kékek, a fehérek, a zöldek és a vörösök. A cirkuszban az egyes pártok képviselői ilyen színekben pompáztak.

fanum: a kápolnánál nagyobb, de a rendes templomoknál kisebb szentély.

far: étel, gabona, melyet az áldozatoknál is használtak. A panis farreus jelentette az áldozati kenyeret.

framea: lándzsa hosszú, éles fejrésszel, mely a germán törzsek harci fegyvere volt. A dárdához hasonlóan lehetett elhajítani, de hosszú nyelének köszönhetően botvívásra is alkalmas volt.

frigidarium: hideg vizes kádfürdő a római thermákban.

gladiátorok: hivatásos bajvívók a régi Rómában. A bajvívóközpont volt a ludus, a gladiátor kiképzője pedig a lanista. Különböző típusú gladiátorok voltak, akiket a fegyvernemük, illetve a viadalokra kiosztott szerepük alapján azonosítottak. A kivételes helyzetektől eltekintve a gladiátoroknak mindhalálig kellett küzdeniük.

gladius: 65-80 cm hosszúságú római kard.

gustus: előétel a lakomák első fogásaként.

gymnasium: testgyakorlásra szolgáló hely a görögöknél. Rómában az első nyilvános gymnasiumot Nero építette, ám nem vált népszerűvé a rómaiak körében.

Hádész: az alvilág görög istene. A világ felosztásakor a dohos árnyékbirodalmat kapta, és könyörtelenül, részvétlenül uralkodott a holtak fölött. Az ókor későbbi szakaszában Hádész neve alatt magát a birodalmát, azaz az Alvilágot is értették.

Héra: az olümposzi istenek között a legfőbb görög istennő, az ég királynője. Emellett a házasság védelmezője, a szülő nők segítője. A görög mitológiában Zeusz testvéreként és feleségeként tartották számon, Rómában Juno volt a megfelelője.

Hermész: a görög mitológiában ő vezette a holtak lelkét az Alvilágba. Egyben ő volt a vándorok védnöke, illetve az istenek hírnöke, aki furfangjáról és ravaszságáról volt ismert. A római arénában Hermész volt az egyik libitinarius. Vörösen izzó caduceusszal ábrázolták, mellyel megdöfködte a halottakat, hogy a halál beálltáról megbizonyosodjék.

Hesztia: a görög mitológiában a családi tűzhely és az otthon védőistennője; megfelelője a római Vesta.

insula: szigetszerűen álló egyedi bérházat jelölt. A szegényebb népességnek adták bérbe, és felügyeletüket a bérleti díjat is beszedő rabszolgákra bízták.

Juno: ősi itáliai istennő, a görög Héra megfelelője. A fény, a születés, a nők és a házasság istennője. Jupiter feleségeként ő volt az égiek királynője.

Jupiter: római főisten, Juno férje. Eredetileg a menny és a világosság ura, emellett az időjárás, az állam (a jólét és törvényesség) isteneként is tisztelték. A görög Zeusz római megfelelője.

kaffiyeh: tradicionális arab fejfedő.

Kharón: a görög mitológiában aggastyán, ápolatlan, gonosz révész, aki az Alvilágba szállította át ladikján a holt lelkeket a Sztüx folyón és az Akherónon. Ezt szabott ár ellenében végezte, a pénzt pedig a halott szájába illesztették. A római arénában Kharón volt az egyik libitinarius (holtak révésze); csőrös maszkkal ábrázolták, aki egy fából készült kalapácsot forgat a kezében. Ez az ábrázolás a görög és az etruszk hitvilág keveréke volt.

Kübelé: a phrüg anya- és termékenységistenség, akinek jelentős kultusza volt Rómában. A mitológia szerint Attisznak, a termékenység istenének volt a hitvese.

lanista: a gladiátorok kiképzője. A főlanista a ludusban nagy tiszteletnek és megbecsülésnek örvendett.

laquearius: „lasszós ember”, vagyis egy lasszóval felfegyverzett gladiátor.

lararium: a római lakás része. Fülkeszerűen bemélyülő római szentély, ahol a házi és családi istenségeket tisztelték. Rendszerint az atriumban vagy a konyhában volt.

légió: a római hadsereg egysége, amelynek összetétele többször is megváltozott a hadseregreformoknak köszönhetően. A római köztársaság korában számokkal jelölték az egyes légiókat, a köztársaságkor végétől azonban mellékneveket kaptak. Eredetileg az egész hadsereget jelölte.

legionárius: római katona.

libellus: könyvecske, a római játékok „programfüzete”.

Liber: régi itáliai isten, akit a görög boristennel, Dionüszosszal azonosítottak; női párja Libera, más néven Proserpina volt, aki a görög Koré megfelelője. Ceresszel együtt tisztelték mindkettőjüket. A Liberalia ünnepén a felnőtt kor küszöbére érkezett fiúk felölthették a toga virilist, azaz a felnőtt férfiak viseletét.

libitinarius: a holtak két „kalauza” (Kharón és Hermész a görög mitológiában) a római viadalokon. Ők takarították el a holttesteket az arénából. A játékon Kharónt egy csőrös maszkot viselő férfi személyesítette meg, fakalapácsot lóbálva, míg Hermész egy vörösen izzó caduceust tartott a kezében.

locarius: jegyszedő a római játékokon.

ludi (tsz.): játékok. A királyok kora óta számos nyilvános kultikus játékot alapítottak Rómában. Egy részük azonnal, más részük hosszabb idő elteltével évente ismétlődő eseményekké váltak. A legjelentősebb játékokat Jupiter (Ludi Romani, Ludi Plebeii), Apollón (Ludi Apollinares), Ceres (Ludi Ceriales), Flora (Ludi Florales) és Kübelé (Ludi Megalenses) tiszteletére tartották.

ludus (tsz. ludi): vívóiskola, ahol a gladiátorokat edzették.

lusor: fakardokkal küzdő gladiátorok, akik feltüzelték a közönséget, mielőtt a halálos viadal elkezdődött.

maenianum: szektorok a podium mögött és fölött a római arénában. A lovagok és tribunusok az első és második maenianumban ültek, míg a patríciusok a harmadikban és a negyedikben.

manica: bőrből és fémpikkelyekből készült karvédők/kesztyűk.

Mars: ősi római hadisten, később a görög Arésszal azonosították.

mensor: kikötői munkás, aki lemérte és feljegyezte a szállítmányt.

Mercurius: a kereskedelem, az áruforgalom és a haszon római istene, funkciója a görög Hermészéhez hasonló. Az istenek követeként hírnöki pálcával és szárnyas kalappal ábrázolták.

meta: kúp formájú oszlopok a római arénában, melyek a fordulókat jelölték, s egyúttal védték a spinát a versenyek közben. 6 méter magasak voltak, és vésett római csatajelenetek díszítették őket.

murmillio vagy mirmillo: egy halfajta nevéből ered az elnevezés. A római arénában a gall fegyverzettel ellátott gladiátort jelölte, aki hal formájú sisakdíszt viselt. Karddal és pajzzsal a kezében küzdött. A murmillio rendszerint a thraex ellen harcolt.

Neptunus: a tengerek és a folyamok római istene, akit a görög Poszeidónnal azonosítottak.

ocrea: lábszárvédő páncél.

paegniararius: álharcosok a római játékokon. A lusorokhoz hasonlóan őket is a tömeg „feltüzelésére” használták a játékok elején.

palla: köpenyszerű viselet, melyet a római nők a stóla fölött hordtak.

palus: olyan karó, melyen a katonák és a gladiátorok gyakorlatozhattak.

patrícius: római arisztokrata. A régi Rómában a patres (atyák) leszármazottja, akik egykor a királyi senatust alkották, elkülönülve a plebstől. A társadalmi harcok során a különbség elmosódott közöttük, néhány előjogot azonban sikerült megőrizniük. Egy idő után a patríciusi címet az uralkodó adományozta.

patronus: pártfogó, eredetileg egy patríciuscsalád tagjaként az alárendelt cliensek ura. A késői köztársaságban a patronus főként clienseinek képviselője és védője volt a bíróság előtt. A római jog minden felszabadított rabszolgát egykori gazdája patronálása alá helyezett.

peculium: olyan különleges vagyont jelölt a római jogban, melyet a családfő átengedhetett a fiának vagy a rabszolgájának. A rabszolgák a peculimot saját tulajdonukként használhatták, de adott esetben a családfő visszavehette a juttatást, vagyis jogilag nem váltak az összeg tulajdonosává.

peristylium: a római ház része, egy oszlopokkal határolt nyitott udvar. Sok esetben itt voltak a család hálószobái, itt kapott helyet a házi szentély (lararium), a tűzhely és a konyha, az étkező (triclinium) és a könyvtár (bibliotheca). Gazdagabb otthonokban a peristylium udvarát kertté alakították át.

plebs: a régi Rómában a római nép teljes tömege, szemben a patríciusokkal. Egyenjogúságát hosszú rendi harcok során vívta ki. A későbbi időben a szó az alsóbb népréteget jelölte.

podium: az arénához legközelebb elhelyezkedő páholy, ahol maga az uralkodó foglalt helyet más előkelők, illetve a játékok rendezőjének társaságában.

pollice verso: a római viadalokon ez volt a jel a végső csapás engedélyezésére. Rendszerint a lefelé fordított hüvelykujjat jelentette.

pontifexek: római papok. Testületük központi helyet foglalt el a római állami kultuszban, mivel ők felügyelték a többi papi testületet, illetve ők voltak illetékesek a naptár, a rítusok, az áldozatok, a halottkultusz, a vallási jog stb. ügyeiben.

pompa: felvonulás, díszmenet, körmenet. A római világban etruszk és görög befolyást tükrözött. Három különböző formája közül az egyik a pompa circensis, melynek során a verseny előtt körülvitték a cirkuszban az istenképeket.

praetor: római elöljáró, aki rangban a consul után következett. Neki volt alárendelve, fő illetékessége pedig az igazságszolgáltatás volt.

praetorianusok: császári testőrség. Itt szolgálni nagy előnyökkel járt, például magas zsolddal és rövidebb szolgálati idővel.

proconsul: a római provincia kormányzója vagy katonai parancsnoka, aki a senatusnak tartozott felelősséggel. Consuli jogkörrel rendelkezett.

provincia: a köztársaságkor korai szakaszában egy római tisztviselő hivatali területe, a Kr. e. III. századtól kezdve viszont elsősorban az Itálián kívüli meghódított területeket jelölte. Kr. e. 27-ben a területeket senatusi és császári provinciákra osztották, ezen azonban még később is történtek változtatások. A senatusi provinciák élén a proconsul állt, míg a császári esetében a legatusok vagy a praefectusok.

pullatus: a legmagasabban és a legrosszabb helyen levő ülőhelyek a római arénában.

raeda: négykerekű nagy, nehéz szekér, melyet általában négy ló vontatott.

retiarius: „hálós harcos” – gladiátor, aki egy hálóval próbálta csapdába ejteni és belegabalyítani az ellenfelét, akit aztán egy háromágú szigonnyal döfött le. A retiarius csak egy rövid tunikát vagy kötényt viselt, és rendszerint a secutor ellen küldték harcba.

saccarius: kikötői munkás, aki a szekerekről hordta a szállítmányt a mázsálóhoz.

sagittarius: íjjal és nyílvesszőkkel felfegyverzett gladiátor.

sagum: rövid védőköpeny, melyet germán törzsi harcosok hordtak a csatában. A vállon csattal rögzítették.

samnis: gladiátor, aki a samnisokra jellemző fegyverzetet viselt: rövid kardot (gladius), nagy, téglalap alakú pajzsot, illetve tolldíszes sisakot, rostéllyal.

saburrarius: kikötői munkás, aki a hajóról a szekerekre rakodta a szállítmányt.

scutum: fából készült, ám bőrrel borított pajzs.

secutor: állig felfegyverzett gladiátor, akit „az üldözőnek” tekintettek. Neki kellett levadásznia és megölnie az ellenfelet. Általában a retiarius ellen küldték harcba.

sella curulis: a legmagasabb rangú római hivatalnokok többnyire elefántcsontból készült hivatalos széke. Csak a kiváltságos személy ülhetett rajta, miközben ügyeit intézte. A mai összecsukható tábori székre hasonlított, nehéz, ívelt lábakkal.

senatus: Rómában már a királyság korában is fennálló vének tanácsa, mely a köztársaság idején a közélet mértékadó részévé vált. A senatus erősítette meg a törvényeket és a választási eredményeket, ellenőrizte és támogatta a magistratusokat működésükben, döntött a külpolitikáról, felügyelte a kultikus és pénzügyeket. A császárkorban csökkent a jelentősége: a birodalom főnemességének komoly politikai befolyást nélkülöző gyűlésévé vált. Tagjait senatoroknak nevezték.

sestertius: római érme, egynegyed dénárt ért.

spina: hosszú, keskeny válaszfal a római aréna közepén, melyen részint római istenek szobrai álltak, részint pedig szépen kidolgozott, díszes szökőkutaknak adott helyet. A 214 méter hosszú és 6 méter széles spina kiterjedése eltörpült a jóval nagyobb versenyszekér-pálya mellett, mely körbeölelte a spinát. Két oldalt kúp alakú oszlopokkal, úgynevezett metákkal védték a harci szekerektől.

stola (stóla): hosszú, szoknyaszerű öltözet, melyet a római nők viseltek.

stuppator: kikötői munkás, aki egy állványzaton egyensúlyozva tömte be a hajó repedéseit a dokkban.

tepidarium: külön helyiség a fürdőben, langyos, kellemes vizű medencével. A meleg és hideg fürdő közötti átmenetül szolgáló medence.

therma: antik fürdő. Lehettek magán- és közösségi létesítmények, de mindenképpen a társasági élet központjául szolgáltak.

thraex: görbe tőrrel és kicsi, kerek pajzzsal harcoló gladiátor, melyet gyakran a karján hordott. Általában a murmillóval kellett harcolnia.

Tiwaz: a germán törzsek (chattusok, bructerek, batavusok) hadi istene. Kecskefejjel szimbolizálták.

toga (tóga): a római férfiak fehér gyapjúból készült, valószínűleg etruszk eredetű köpenyszerű ruhadarabja. A korai császárkortól kezdve egyre inkább hivatalos, ünnepi és udvari öltözetnek számított. A laza, ovális formájú ruha a vállat és a karokat fedte. Színét és mintázatát szigorú előírások szerint kellett megválasztani – a politikusok, a gyászolók, a férfiak és a fiúk mind különböző típust viseltek. A fiatal fiúk bíborszegélyű tógát hordtak, de amikor elérték a felnőttkort, magukra ölthették a toga virilist, azaz a férfiak tógáját, mely egy egyszerű világos színű ruhadarab volt.

tribunus: római tisztviselők és katonatisztek címe. A császárkorban egy légiónak egy senatori és öt lovagrendi katonai tribunusa volt.

triclinium: étkezőhelyiség a rómaiaknál. Gyakran rendkívül díszes terem volt, oszlopokkal és szoborkollekciókkal ellátva.

triumphus: a római hadvezér diadalünnepe a hadjárat befejezése után, melyre a senatus egy igazi győzelem és legalább ötezer ellenséges harcos eleste után hatalmazta fel. A győzelem ünneplése a császárkorban kizárólag az uralkodónak járt ki.

tunica (tunika): térdközépig érő alsóruha a rómaiaknál. Nők és férfiak egyaránt viselték.

urinator: kikötői munkás, aki a rakodás közben vízbe ejtett szállítmányokért merült le.

usus: a legkevésbé kötött házassági forma a rómaiaknál. Valószínűleg hasonló lehetett ahhoz, amit ma „együttélésnek” neveznek.

veles: lándzsával felfegyverzett gladiátor.

Venus: római szerelemistennő, akit a görög Aphrodithéval azonosítottak.

Zeusz: a legfőbb görög isten (a római Jupiter), az istenek és emberek atyja, az istenek királya. Fivéreivel, Poszeidónnal és Hádésszel felosztották egymás között a világot: neki jutott az ég birodalma, székhelye az Olümposz volt. Általában Hérát, a nővérét tartották a feleségének, miközben sok istennővel és halandóval nemzett gyermekeket. A villámlás és mennydörgés ura is egyben.

zélóták: a vagyontalanok, valamint a kiskereskedők és kézművesek képviselői a zsidóság körében. Mind politikailag, mind vallásilag radikálisan léptek fel, és egy harcias Megváltót vártak, aki világbirodalmat alapít és meghozza az örök békét. Sokan fegyveres csoportokba tömörültek, ám a zsidó háborúban vereséget szenvedtek.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borító: Herold Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-288-316-8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu