ŐSZENTSÉGE, A DALAI LÁMA
– UEDA NORIJUKI

Gondolatok a szeretetről
a haragról és a helyes
cselekvésről

BESZÉLGETÉSEK ŐSZENTSÉGÉVEL,
A DALAI LÁMÁVAL

2016

A mű eredeti címe:

The Dalai Lama on What Matters Most:
Conversations on Anger, Compassion, and Action

Fordította: Varga Csaba Béla

Copyright © 2013 by Noriyuki Ueda

All rights reserved.

© Varga Csaba Béla Hungarian translation 2015

© Trivium Kiadó 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Felelős szerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-963-9367-98-2 (epub)

ISBN 978-615-5334-35-1 (mobi)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

BEVEZETŐ

ÚT DHARAMSZALÁBA

A Dalai Láma szavait életemben első alkalommal Indiában, Bengaluru városában hallgathattam meg személyesen. Ekkor harmincegy éves voltam, és egy nemzetközi konferencián vettem részt.

Napjaink legjelentősebb spirituális vezetőjének előadására 1989 őszén került sor. A nézőtéren ülve még csak álmodni sem mertem volna arról, hogy életem során valaha is négyszemközt beszélhetek a színpadon álló hírességgel. Korábban azt gondoltam, hogy a Dalai Láma egy komor és visszafogott személy. Éppen ezért döbbent örömmel láttam, hogy valójában mennyire vidám, nyílt és őszinte. Egy hónappal később tüntették ki a Nobel-békedíjjal. Úgy éreztem, hogy jó irányba vezeti világunkat.

A nemzedékem és az utánunk jövők számára a Dalai Láma Földünk egyik közismert spirituális vezéralakja. Állandóan mosolyogva szeretetet, együttérzést és békességet sugároz. Arra törekszik, hogy minden egyes ember magasabb spirituális szintre juthasson. Miután megkapta a Nobel-díjat, követendő példaként állhatott az egész világ színe előtt. Napjainkban gyakran találkozhatunk vele Földünk minden szegletében. Az erőszakot elutasító szerzetes a béke hírnöke. Gyakran folytat párbeszédet világunk politikai és vallási vezetőivel, de híres művészekkel és tudósokkal is.

Azt ugyanakkor viszont csak kevesen tudják, hogy a Dalai Láma milyen megpróbáltatásokon ment keresztül az élete során. 1959 tavaszán a kínai kommunisták hadereje lerohanta Tibetet. Számos tibeti vesztette életét, a kínaiak pedig megszállták az ország fővárosát, Lhászát is. Az akkor huszonhárom éves Dalai Láma kénytelen volt Indiába menekülni, ahol attól kezdve politikai száműzöttként élt.

Tibet megszállásának idején én még csupán újszülött voltam. Nagyjából amióta csak létezem, a Dalai Láma kénytelen volt száműzetésben élni Indiában. Már egy fél évszázad is eltelt anélkül, hogy visszatérhetett volna Tibetbe. Az emigráns kormány fejeként arra szólította fel a kínai kormányzatot és az egész világot, hogy állítsák helyre Tibet autonómiáját.

Állítólag a kommunista kínai csapatok inváziója óta több, mint egymillió tibeti veszítette életét. A kínai kulturális forradalom idején számos buddhista kolostor elpusztult. Peking tömegesen telepített be kínaiakat Tibetbe, így az őslakók kisebbségbe kerültek a saját szülőföldjükön.

Tibetben mind a mai napig nem létezik szólásszabadság, és a beszámolók szerint gyakran kerül sor az emberi jogok megsértésre, kínzásra és letartóztatásokra. 2006 szeptemberében az interneten megrázó képek bukkantak fel azokról a kínai katonákról, akik tüzet nyitottak egy védtelen tibetire. Az agyonlőtt férfi bűne mindössze az volt, hogy megpróbált Kínából nepáli területre jutni. Az incidens komoly nemzetközi bírálatot váltott ki.

Az emberek világszerte szívükbe zárták a Dalai Lámát. A szeretet, az együttérzés és a béke hírnöke azonban egy olyan ország száműzött kormányának a vezetője is egyben, ahol több, mint egymillió őslakost öltek meg egy másik ország megszálló katonái. Az atrocitások mind a mai napig tartanak. Őszentsége ennek dacára továbbra is a szeretetet és a megértést hirdeti.

Amikor ezeket a sorokat a papírra vetettem, tizenhét év telt el azóta, hogy Indiában először láthattam a saját szememmel. Hosszú időn át nem találkoztam vele. Legközelebb 2004-ben Új-Delhiben, egy nemzetközi konferencián láthattam. Utána 2005-ben kerültem ismét a közelébe. Akkoriban a Stanford Egyetemen tanítottam. Abban a kiváltságban volt részem, hogy meghallgathattam egy lenyűgöző előadását.

A Dalai Lámának megvan a maga különlegesen erős kisugárzása, amelyet a nagyvilág összes könyve sem tudna visszaadni. Szelíd, lefegyverző mosolyában hatalmas erő lángolt. A Dalai Lámától mi sem állna távolabb, minthogy unalmas szentbeszédeket tartson hallgatóságának a háláról. Olyan vallásos személyiségnek tűnt, aki tudatosan cselekvésre szólította fel az egész világot.

Egy hónappal azelőtt, hogy sor kerülhetett volna a könyvben megörökített beszélgetésre, éppen egy tokiói hotelben készültem egy előadásra. Lehetőségem nyílt arra, hogy egy találkozót kérjek a Dalai Lámától.

– Azt hiszem, a buddhizmus rendkívül jelentős szerepet játszhat a mai világban – mondtam. – Ugyanakkor türelmetlen vagyok, mert úgy tűnik, hogy a buddhisták nincsenek ezzel tisztában.

– Nagyon helyes észrevétel. A szerzetesek csupán a buddhizmust ismerik. Igazából még azzal sincsenek tisztában. Nem világos számukra, hogy mit is tesznek, és Tibetben is számos olyan szerzetes akad, aki csupán a szertartások elvégzéséhez ért – válaszolta nevetve a Dalai Láma.

Még egy darabig így beszélgettünk, amikor habozva előadtam, hogy mi jár a fejemben.

– Lehetséges volna, hogy készítsek önnel egy interjút? Kérem, engedje meg, hogy meglátogassam Dharamszalában.

– Természetesen – válaszolta habozás nélkül. – Bármikor örömmel várom Dharamszalában, jöjjön nyugodtan.

Azóta egyetlenegy pillanat sem telt el anélkül, hogy ne gondoltam volna a Dalai Lámára.

Életem nagy célja, hogy ne legyen háború a világon. Meg akarom akadályozni, hogy elnyomják a védtelen népeket. Azt akarom, hogy minden emberi lény békében és boldogan élhessen. Egészen kisgyermekkorom óta a fenti elképzelések rabja voltam. Szinte már megszállottan rajongtam értük.

Azt gondoltam, hogy ha négyszemközt találkozom a Dalai Lámával, majd valamilyen válaszra bukkanok. Még csak nem is sejtettem, hogy milyen csodálatos élményben lesz részem.

Ueda Norijuki

ELSŐ FEJEZET

MIT KAPHATUNK
A BUDDHIZMUSTÓL?

NORIJUKI UEDA: Őszentsége, őszinte boldogság tölt el, hogy lehetőségem nyílik önnel beszélgetni. Számomra ez olyan, mintha valóra válna egy álmom.

DALAI LÁMA: Én is vártam már a látogatását.

UEDA: Először szeretnék röviden bemutatkozni, és elmagyarázni, hogy miért vagyok itt. Jelenleg egy vezető japán felsőoktatási intézményben, a Tokiói Műszaki Egyetemen oktatok kulturális antropológiát, valamint a társadalmi reformok elméletét. Kutatásaim során rendkívül nagy hangsúlyt helyezek arra, miként lehetne kiképezni az újfajta vezetőket. Olyan emberekre gondolok, akik egyforma otthonossággal mozognak a társadalom és a természettudományok területén, ezenfelül pedig képesek megbirkózni a 21. század kihívásaival.

Az ilyen vezetők képzése során nem csupán a tudásukat kell bővíteni, hanem rendkívül fontosnak tartom, hogy elsajátítsák a nyílt véleménycsere művészetét, a vitázást is.

Azt remélem, hogy képes leszek új életet lehelni a japán társadalomba.

Továbbá megpróbálom elősegíteni a japán buddhizmus egyfajta újjászületését. Négy évvel ezelőtt alapítottam meg a Buddhizmus Reneszánszának Főiskoláját. Vezetőként irányítom ezt az iskolát, ahol egyformán lehetőség nyílik a párbeszédre és a tanulásra is. Ezenfelül én irányítom a „Szerzetesek, legyen ambíciótok!” elnevezésű fórum találkozóit is. Ezt a fórumot azért hoztam létre, hogy valamennyi vallásos közösség ifjú szerzetesei megvitathassák, áttekinthessék a japán buddhizmus útját a közeli jövőben.

Úgy érzem, hogy jelenlegi tevékenységem lehetővé teszi, hogy a gyerekkori céljaim valóra váljanak. Amennyire csak vissza tudok emlékezni, vagyis nagyjából tízéves korom óta, óriási jelentőséget tulajdonítok az olyan kérdéseknek, mint hogy miért létezik előítélet a világban, mi okból éheznek olyan sokan, és miért ölik az emberek egymást a különféle háborúkban.

Fiatalkoromban sokat töprengtem az előítéletek és a világban tapasztalható erőszak miatt. Gyengének tartottam magamat. Úgy éreztem, hogy semmit sem tehetek, hiszen csupán egyetlen ember vagyok a milliárdnyi között. Ma már furcsának tűnik, hogy fiatalon ennyire tehetetlennek éreztem magamat. Nagyon különös gyermeknek tartottak. Mindenekelőtt a társadalmi és politikai kérdések foglalkoztattak. Ugyanakkor azt hittem, hogy hiányzik belőlem a dolgok megváltoztatásához szükséges erő.

Miután megkezdtem egyetemi tanulmányaimat, bekapcsolódtam a politikai foglyokat segítő mozgalomba. Emberjogi és békepárti aktivista lettem. Nagyjából akkor ismertem fel egy egyszerre megrázó és elkeserítő tényt. Kiderült, hogy a békemozgalomban tevékenykedő emberek képtelenek kijönni egymással. Vadul vitatkoztak a béke eltérő meghatározásai miatt.

Ugyanakkor szinte teljes mértékben ugyanazt akarták: a céljuk a világbéke megteremtése volt. Segíteni próbáltak azoknak, akik képtelenek voltak megvédeni önmagukat. Közben viszont vadul vitatkoztak a béke fogalmának meghatározásával kapcsolatos legcsekélyebb eltérés miatt is. És tényleg nagyon megbántották egymást. Úgy éreztem, hogy ez a helyzet egyszerűen reménytelen.

A mozgalom képtelen lesz megteremteni a világbékét.

DALAI LÁMA: Ez a csoport miként határozta meg a békét?

UEDA: Akkoriban egy balos irányultságú közösség tagja voltam. Éppen ezért a békét nem csupán a háború hiányának tartottuk. Azt a definíciót választottuk ki, hogy a béke az az állapot, amikor tökéletesen egyenlők az emberek. Teljes mértékben fel akartuk számolni az igazságtalanságot és az előítéleteket. A későbbiekben már nem értem be azzal, hogy a békét egy olyan passzív állapotként határozzam meg, amelyikben csupán a háború nagyon is kézzelfogható erőszakossága nem létezik. Helyette az aktív béke elérése volt a célkitűzésem, amiben az előítéletek és a szegénység strukturális erőszakossága sem létezhet.

DALAI LÁMA: Értem.

UEDA: Nem sokat ért azonban, hogy mindannyian a társadalomban létező védtelen emberek megváltásaként határoztuk meg a békét. Ha ugyanis a társaim akárcsak a legcsekélyebb eltérésre is bukkantak a definícióik között, akkor egyből vitatkozni kezdtek, és egymás torkának estek.

Egyre inkább úgy éreztem, hogy nagyon különösek az ilyen konfliktusok. Megértettem, hogy a társadalmi és a politikai egyenlőség külsődleges békességével egy időben létezik egy belső békesség is. Hiába érvelek ugyanis magam is a béke mellett, sőt, mi több, az sem ér sokat, ha megpróbálok a béke érdekében cselekedni, ha közben jómagam nem vagyok békés ember. Az ilyen erőfeszítések ugyanis nem vezethetnek eredményre.

Ha a szívem nem telik el békességgel, akkor mindig újabb ellenségeim lesznek, illetve újra és újra konfliktushelyzetbe kerülök másokkal. Hamarosan már az volt életem központi kérdése, hogy miként lehetne összhangba hozni a külső és a belső békét.

Ma már nagyon furcsának tűnik, de akkor régen, amikor töprengeni kezdtem a külső és a belső békéről, még véletlenül sem jutott volna eszembe a buddhizmus, jóllehet, két éven keresztül Srí Lankán, egy buddhista országban végeztem terepgyakorlatokat. Úgy éreztem, hogy a japán buddhizmus nem csupán tökéletesen haszontalan, hanem valójában szélhámosság.

DALAI LÁMA: Kérem, magyarázza meg.

UEDA: Világos. A buddhista szerzetesek az együttérzésről prédikálnak, ám saját maguk nem járnak elöl jó példával. Szeretetről és együttérzésről beszélnek, miközben észre sem veszik a szenvedőket vagy mindazokat, akiket üldöznek. Ha pedig esetleg mégis felfigyelnének rájuk, akkor sem tesznek semmit az érdekükben. A buddhista tanításokat hirdetik, miközben…

DALAI LÁMA: …miközben a hétköznapok során nem alkalmazzák az elveket.

UEDA: Pontosan. Csupán megismétlik a jól bejáratott szertartásokat, és bezsebelik értük a fizetséget. A szerzetesség számukra ugyanolyan szakma, mint bármi más. Igazából még csak mélyen vallásos embereknek sem nevezném sem őket. Huszonéves koromban pontosan ez volt a véleményem róluk.

Viszont ez nem csupán az én álláspontom volt. Napjainkban Japánban nagyon sok embernek ugyanez a véleménye a buddhizmusról. Ugyanakkor úgy érzem, hogy a buddhisták nagyon is helyénvaló módon gondolkodnak.

A gondot a templomok és a szerzetesek jelentik. A japán buddhizmussal kapcsolatban gyakran kritikai éllel használják a „temetési buddhizmus” kifejezést. Ezzel arra utalnak, hogy a szerzetesek csupán a temetési szertartásokkal és az ősök emlékezetével foglalkoznak. A legtöbb ilyen szertartás azonban nem különösen értékes, és igazából még csak vallásos jelentősége sincsen. Néhány szerzetes elképesztő pénzösszeget követel az elvégzésükért. A templomok pénzt gyűjtenek a földművesek között. A szerzetesek könnyedén meggazdagodnak.

Kénytelen vagyok beismerni, hogy ez a nézet némiképpen előítéletes. Bár a templomok között sok tehetős akad, mások szegények. Sok apát kénytelen másodállást vállalni, hogy valamiből megéljen. Számos csodálatos, tisztaszívű szerzetest ismerünk. Ugyanakkor viszont a haszontalanok rászolgáltak a bírálatra.

Szilárdan hiszek a buddhizmusban rejlő lehetőségekben. Ugyanis az elmúlt tíz esztendő során sok lenyűgöző szerzetessel és templomi közösséggel találkoztam. Ezek a szerzetesek odafigyelnek a napjainkban is létező szenvedésre. Komoly erőfeszítéseket tesznek azért, hogy Japánban csökkenjen az öngyilkosságok aránya. A szülőföldemen minden évben harmincezren lesznek öngyilkosak. A kórházak elfekvő részlegeivel kapcsolatban álló szerzetesek gondoskodnak a gyógyíthatatlan betegségek áldozatairól. Mások az öregekkel foglalkoznak. Segítenek nekik megtervezni a hátralévő éveiket, és odafigyelnek arra, hogy idős embertársaink miként kívánnak távozni az élők sorából.

Léteznek aztán olyan szerzetesek is, akik megnyitották templomaikat a reménytelen fiatalok előtt. Mások befogadják a fiatalkorú bűnözőket, és közösséget hoznak létre számukra. A tevékenységük nem csupán Japánra korlátozódik. Ismerünk szerzeteseket, akik a csernobili nukleáris katasztrófa miatt leukémiában szenvedő gyerekekkel foglalkoznak. Az atombomba miatt ez a baleset rendkívül fontos Japán számára.

Mások az elhanyagolt thaiföldi AIDS-betegeken segítenek, vagy éppen a menekült gyerekek oktatásának szentelik az életüket. Rajtuk kívül ott vannak még azok a szerzetesek is, akik nem folytatnak efféle jól látható tevékenységet, miközben világszerte megbeszéléseken és rendezvényeken vesznek részt. Nyílt egyenességükkel és jellemükkel számos emberre vannak hatással. Ezek a szerzetesek nem csupán prédikálnak az együttérzésről, hanem annak megfelelően élnek és cselekednek. Ők együtt egy világméretű közösség eleven központját jelentik. Templomaikban egymásra találnak az emberek, és támogatást nyújtanak mindenkinek.

Ugyanakkor viszont a buddhista közösségek nem minden esetben tartják nagyra az ilyen mélységesen együtt érző szerzeteseket. Lenézik őket, mert úgy vélik, hogy „csupán” társadalmi kérdésekkel foglalkoznak. Közösségeik gyakran úgy érzik, hogy a szerzeteseknek inkább a „vallásosabb” kérdésekre kellene összpontosítaniuk. Ha azonban találkozunk ezekkel az együtt érző szerzetesekkel, akkor nyilvánvalóvá válik, hogy nem hanyagolják el a vallásukat! Éppen ellenkezőleg, mivel tiszta hit él bennük, egészen egyszerűen képtelenek volnának elhanyagolni a szenvedőket. Azért veszik ki a részüket a különféle emberbaráti tevékenységekből, mert hisznek a buddhizmusban rejlő lehetőségekben.

A beszélgetés során azt szeretném, ha Őszentségével áttekinthetnénk a buddhista tanítások és a valódi problémák közötti kapcsolatot. Azt hiszem, létezik egy hiányzó láncszem a buddhista doktrína és a társadalom igazi átalakítása között. Jómagam szeretném áthidalni ezt a szakadékot.

Ezen felül örülnék, ha megvitathatnánk, létre lehet-e hozni egy együtt érző társadalmat, melynek tagjai törődnek egymással, és segítik a másikat.

DALAI LÁMA: Szerintem nagyon érdekes volt ez a felvezetés. Ez a baloldali vagy szocialista szemlélet hasonlít a saját gondolkodásmódomra. Az ön által felvázolt nehézségeket azonban nem olyan könnyű megoldani. A bajok nem korlátozódnak csupán Japánra, hanem szerte a világban tetten érhetjük őket.

Szocialista szempontból szemlélve a világot, figyelembe kell vennünk, hogy milyen gyakorlati lépésekkel kell megoldanunk a fenti problémát. Napjainkban kétfajta szocialista rendszer létezik: az első nagyra értékeli a szabadságot és a demokráciát. Ilyenek például a szociáldemokraták Svédországban és más európai országban.

A másik típusú szocialista rendszer az egykori Szovjetunióhoz és Kínához hasonló országokban létezett. Ami azt illeti, Kína már régóta nem tekinthető szocialista országnak. (nevetni kezd) Talán Észak-Korea az. De nem. Most már azt az országot sem lehet szocialistának nevezni. (nevet)

UEDA: Ma már senki nem hívná szocializmusnak az ilyesmit.

DALAI LÁMA: Az ilyen fajta szocialista rendszer teljesen reménytelen. Azt hiszem, hogy az európai szociáldemokrata társadalmak haladnak a helyes ösvényen. Bár nem tisztán kapitalisták, ám az egyénnek mégis lehetősége nyílik a pénzkeresésre és a haszonszerzésre. Ugyanakkor viszont nagyon ügyelnek a társadalmi biztonságra és a szociális jólétre.

„Azt hiszem, hogy az európai szociáldemokrata társadalmak haladnak a helyes ösvényen. Bár nem tisztán kapitalisták, ám az egyénnek mégis lehetősége nyílik a pénzkeresésre és a haszonszerzésre…”

„…Ugyanakkor viszont nagyon ügyelnek
a társadalmi biztonságra és a szociális jólétre.”

AZ EMBERBARÁT TÁRSADALOM

UEDA: Ön gyakran beszél a szeretettel és együttérzéssel teli emberbaráti társadalom megteremtéséről. Én is szilárdan hiszek abban, hogy a 21. században az emberbarát társadalom megteremtése lesz az emberiség egyik legfontosabb célkitűzése. Úgy vélem ugyanis, hogy az ilyen társadalomban várhat ránk a legátfogóbb lelki béke.

Ha körülöttem mindenki segítőkész, és én bajba kerülök, akkor biztos lehetek abban, hogy a többiek örömmel segítenek nekem. Ha pedig a barátaimnak nehézségeik támadnak, akkor jómagam is lelkesen segítek rajtuk. Ha egy társadalmat valóban átjár a szeretet, akkor eltűnik a szorongás és a félelem.

DALAI LÁMA: Ez teljes mértékben így igaz.

UEDA: Ahogy azt korábban már említettem, egy olyan világban élünk, amelyet mindenekelőtt az önzés ural meg a pénz. Ha valaki ugyanis egy szabadpiaci gazdaság része, akkor arra kell törekednie, hogy a lehető legtöbb pénzt keresse. Elvárás, hogy feladjuk a rosszul fizető munkahelyet, és minden erőnket beleadva olyan állást keressünk, ahol komoly fizetést kapunk. Az a munka számít jónak, ahol magas a fizetés. Ha valahol nem keresünk sokat, akkor azt a helyet rossz munkahelynek tartjuk.

Ebből a szempontból nem az az ember a sikeres vagy a követendő példa, aki kiáll a társadalom védtelen tagjai mellett, és például nevetségesen alacsony fizetésért gondoskodik az öregekről. A társadalom éppenséggel azt tartja sikeresnek, lenyűgöző, követendő példának, aki a tőzsdén kereskedve vagy a kockázati tőke területén dolgozva tízszer annyit keres, mint az ápolónő.

A piacgazdaságban jómagam is csak árucikknek számítok. Éppen ezért arra bátorítanak, hogy a lehető legtöbbért bocsássam magam áruba. Mivel a szabadpiaci verseny határozza meg, hogy képes leszek-e a lehető legtöbbért eladni magamat, így, ha csak keveset keresek, akkor az a verseny hibája, nem pedig az enyém. Nem vagyok felelős. Nem számít, hogy mennyire küszködöm, senki sem fog segíteni. Azt fogják mondani, azért vagyok olyan nyomorúságos helyzetben, mert nem tettem meg a szükséges erőfeszítéseket. Éppen ezért mindenkinek meg kell védenie önmagát. Ha bajba kerülünk, senki sem fog segíteni. Ily módon ránevelnek minket arra, hogy csak az önző érdekeinkkel törődjünk.

Sok ember azonban nem boldog az ilyen önző szemlélet miatt. A szülők azt szeretnék, hogy a gyerekeik jószívűek legyenek. Csakhogy van itt egy gond. Hiába emberbarát és jószívű valaki, ha körülötte önző emberek alkotják a társadalmat, ha ilyenek a barátai és a kollégái.

BEVEZETŐ – ÚT DHARAMSZALÁBA

MIT KAPHATUNK A BUDDHIZMUSTÓL?

Az emberbarát társadalom

Ami igazán fontos

Biológiai szükségletek

A szeretet művészete

Hit és társadalmi fejlődés

SZERETET ÉS HARAG

A szertartások jelentősége

Buddhizmus mint a lélek és a szellem tudománya

Szeretet és harag

Jó és rossz kötődések

A tudás és a gyakorlat

A modernizáció és a vallás dilemmája

A verseny helyes szelleme

Üresség és szeretet

SZERETET ÉS KÖTŐDÉS

A szeretet és a ragaszkodás ellentéte

Különbség az emberek és az állatok között

Szeretet és a bennünk élő gyógyító erő

FELVILÁGOSODOTT BUDDHIZMUS A MODERN VILÁGBAN

A buddhista szellemű közösségi szolgálat

Felelősségteljes viselkedés a buddhizmusban

A szenvedés meghaladása

UTÓSZÓ – AZ INTERJÚ UTÁN

A Dalai Láma társadalmi tevékenysége Indiában

A szabadság szárnyai

Megváltás mindenki számára

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado