Borítószöveg

A Stephen Pinker által „az egyik legjobb tényírónak”, a Nature-ben pedig „rettenthetetlen harcosnak” nevezett Richard Dawkins néha derűsen, máskor hamiskás mosollyal tekint vissza élethosszig tartó intellektuális kalandozásaira és harcaira. Rendkívüli műve, Az önző gén megjelenése után a tudományos érdeklődés középpontjába került szerző legújabb kötetében kedves, féltő szeretettel korholja a tudományos világ hiányosságait. A könyv lapjain szórakoztató történeteket ad elő ismerőseiről, és a sztorik révén megismerhetjük azokat az eseményeket, eszméket, amelyek arra ösztönözték, hogy figyelmét a kultúra, a vallás és a tudomány határterületeire irányítsa. Közben beavat minket tíz legnagyobb hatású műve eredetébe, keletkezésének körülményeibe és a közöttük levő kapcsolatokba.

Tizedik könyvével, az Isteni téveszmével minden korábbinál nagyobb sikert aratott. A kötet Matt Ridley szerint „harsogó trombitaszóló az igazságért”, amely szerzőjét az „egyszerű” intellektuális közismertség állapotából a leghíresebb világi gondolkodók körébe repítette – „az új ateisták” közé, ahol Dawkins Christopher Hitchensszel, Sam Harrisszel és Daniel Dennett-tel került egy társaságba.

A Gyertyaláng a sötétben lapjain Dawkins megosztja velünk a természet világa iránt érzett csodálatát, fogékonyságát az abszurd emberi cselekményekben rejlő humorra és az élet rövidségének egyre jobban átérzett tudatát. Az eközben kifejtett gondolatai nemcsak az olvasóra gyakorolnak mély benyomást, hanem az egyetemes kultúrára is.

Richard Dawkins
magyarul megjelent művei

Az önző gén
A hódító gén
A vak órásmester
Folyam az édenkertből
Az Ördög káplánja
A Valószínűtlenség Hegyének meghódítása
Szivárványbontás
Az Ős meséje
Isteni téveszme
A legnagyobb mutatvány
A valóság varázsa
A csoda bűvöletében

RICHARD
DAWKINS

GYERTYALÁNG
A SÖTÉTBEN

ÉLETEM A TUDOMÁNY TÜKRÉBEN
– részlet –

Libri
Kiadó

Fordította
Dr. Kelemen László
A verseket Mesterházi Mónika fordította

Copyright © 2015 by Richard Dawkins Ltd. All rights reserved

Hungarian translation © dr. Kelemen László, 2015
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Richard Dawkins: Brief Candle in the Dark
My Life in Science
New York, 2015
An Imprint of HarperCollins Publishers

A borítón felhasznált fotó
© Europress/Getty Images

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Haulitus Anikó
Olvasószerkesztő Györke Mária
A borítót az eredeti alapján Féder Márta tervezte
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 310 970 0

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Lallának

Ne égj, csonka gyertya!
Az élet csupán sétáló árny, egy nyavalyás
Színész, egy órát teszi-veszi magát fönn
A színpadon és elhallgat…

William Shakespeare, Macbeth, V. felvonás, 5. jelenet (Kállay Géza fordítása)

A tudomány, mint gyertya a sötétségben.

Carl Sagan magyarul Korok és démonok címmel
megjelent könyvének eredeti alcíme

Értelmesebb meggyújtani egy gyertyát, mint szidni a sötétséget.

Ismeretlen szerző

ÜNNEPI MERENGÉS

MIT KERESEK ÉN ITT a New College nagytermében attól eltekintve, hogy a versemet készülök felolvasni mintegy száz vacsoravendégnek? Hogy kerültem ide? Miért kell megünnepelni, hogy a Föld hetvenedszer kerülte meg velem a Napot, ha én még csak huszonöt évesnek érzem magam? Ahogy végignézek a hosszú asztalon álló gyertyákon, a ragyogó evőeszközökön és poharakon, a megcsillanó fényekről régi sziporkák, történetek elsuhanó emlékei jutnak eszembe.

A gyarmati Afrikában nagy, lusta pillangók között töltött gyermekkorom. Az elhagyott lilongwei kertből elcsent vízitormalevelek csípős íze. Az enyhén terpentin- és kénszagú mangó negédes zamata. A fenyvesekkel tarkított zimbabwei Vumba-hegységben álló bentlakásos iskola. A hazatérés Angliába. Salisbury és Oundle égig érő tornyai. Első oxfordi egyetemi éveim, amikor a lányokról még csak álmodozni mertem. A csónakkirándulások. Nyiladozó tudományos érdeklődésem. A nagy filozófiai kérdések, amelyekre csak a tudománytól várhattam válaszokat. Kutatói és oktatói tevékenységem kezdete Oxfordban és Berkeley-ben. A visszatérés Oxfordba, és a további kutatások tanársegédként (főleg első feleségemmel, Mariannel közösen, aki ma este ugyancsak eljött). Aztán ott volt első könyvem, Az önző gén megjelenése is.

Ezek voltak a legemlékezetesebb dolgok életem első harmincöt évéből – azaz a mai születésnapot tekintve pontosan a feléből –, és ezeket a mérföldköveket tekintettem át visszaemlékezéseim első kötetében, A csoda bűvöletében című könyvben.

Amikor eszembe jut az a bizonyos harmincötödik születésnap, felmerül emlékeim között egy cikk, amelyet Alan Coren írt a sajátjáról. A híres humoristát mélységesen lehangolta, hogy elért élete deléhez, ahonnan már csak lefelé vezet az út. Bennem nem voltak ilyen érzések – talán azért, mert akkor végeztem első, ifjonti hevületemben megírt könyvemmel, és izgatottan vártam a fogadtatását.

Az egyik meglepetést az okozta, hogy váratlanul sokat adtak el belőle, és ennek köszönhetően bekerültem abba a díszes kompániába, amelynek tagjait a zsurnaliszták állandóan azzal abajgatják, hogy nevezzék meg egy szerintük ideális vacsora potenciális vendégeit. Természetesen eleget tettem a kérésnek, és felsoroltam néhány nagy tudóst, emellett írókat, valamint kreatív gondolkodókat. A mai vacsorára egyébként legalább tizenöt olyan ember jött el, aki az akkori listáimon szerepelt – köztük regény- és drámaírók, televíziós személyiségek, zenészek, komikusok, történészek, kiadók, színészek és multinacionális cégek vezetői.

Végignézek az ismerős arcokon, és közben arra gondolok, hogy harmincöt esztendeje csekély valószínűséggel jelent volna meg ennyi irodalmár és művész egy természettudós születésnapi vacsoráján. Megváltozott volna a Zeitgeist1, mióta C. P. Snow2 a tudomány és a művészet közötti kulturális szakadékon kesergett? Mi történt az azóta eltelt időszakban? Felötlik bennem a hatalmas szellemi óriás, Douglas Adams képe, aki sajnos már nem lehet köztünk. 1996-ban én 55 éves voltam, ő tíz évvel fiatalabb, amikor volt egy közös felvételünk a Channel Four televízió stúdiójában. A beszélgetésünk része volt egy dokumentumfilmnek, amelyet Break The Science Barrier (Törd át a tudomány gátját) címmel sugároztak. A film arról szólt, miként lehetne a tudomány eredményeit szélesebb tömegekkel is megismertetni, és a mi interjúnk volt benne a fő attrakció. Douglas ezt mondta:

Azt hiszem, a regény szerepe kissé megváltozott. A XIX. században még a regények voltak a világ komoly kérdéseit boncolgató eszközök – ott volt például Tolsztoj és Dosztojevszkij. Napjainkban már mindenki tisztában van azzal, hogy ezekről a témákról egy tudóstól jóval többet lehet megtudni, mint egy regényírótól. Azt hiszem, hogy amikor valódi, szilárd fogódzókra van szükségünk, akkor a tudományos könyveket vesszük elő, a regényektől pedig inkább a könnyed megnyugvást várjuk.

Lehetséges lenne, hogy ez is része a változásoknak? Talán az írók, újságírók és a C. P Snow-hoz hasonlóan gondolkodók az ő „első” kultúrájuk szilárd alapjaiból kiindulva egyre jobban felkarolják ezt a másodikat? Douglas eredetileg Cambridge-ben szerzett angol nyelvi bölcsészi diplomát. Ha még élne, vajon visszanyúlna-e még most is a regény műfajához, hogy segítségével Ian McEwanhez vagy A. S. Byatthez hasonlóan további természettudományos kérdésekről lebbentse fel a fátylat? Szerencsére vannak még tudományt kedvelő irodalmárok, köztük Martin Arnis, William Boyd és Barbara Kingsolver. Természetesen nem mehetünk el szó nélkül az olyan tudományos kérdések által inspirált népszerű színdarabok mellett sem, mint Tom Stoppard és Michael Frayn művei. Lehet, hogy ez a feleségem, Lalla Ward – maga is művész és színművész, aki komoly tudományos olvasottsággal is bír – által szervezett fényes vacsora a kulturális változás szimbóluma lenne – amellett persze, hogy egyszersmind életem fontos mérföldköve is? Talán éppen mostanában vagyunk tanúi a tudományos és irodalmi szféra konstruktív összeolvadásának. Lehet, hogy ezekből nő majd ki az a „harmadik kultúra”, amelynek létrehozásán a színfalak mögött oly sokat fáradozik irodalmi ügynököm, John Brockman, aki ennek érdekében egy internetes szalont is működtet, és egyre tekintélyesebb a tudományos szerzők neveit tartalmazó listája. Vajon ez a Szivárványbontás című könyvemben Lalla sugalmazására az általam is kívánatosnak tartott kulturális összeolvadás áthidalja-e a két világ közötti szakadékot? Où sont les C. P. Snows d’antan?3

Elmesélek két anekdotát (már most szólok, hogy a könyvben több, a tárgytól elkalandozó történetet is előadok). A New College-ban tartott születésnapi vacsorán részt vevő egyik vendégünk, Redmond O’Hanlon utazó és felfedező számos rendkívül szórakoztató könyvet írt, köztük az Into the Heart of Borneo (Borneó szívébe) és a Trouble again (Ismét bajban) című műveket. A feleségével, Belindával gyakran rendeznek olyan összejöveteleket, amelyeken megfordul London irodalmi életének szinte minden figurája. Írók és kritikusok, zsurnaliszták és szerkesztők, költők és könyvkiadók, irodalmi ügynökök és befolyásos irodalmárok sokasága kerekedik fel, hogy felkeressék O’Hanlonék eldugott oxfordshire-i házát, amelyben hemzsegnek a kitömött kígyók, a zsugorított emberfejek, az aszott bőrrel borított múmiák és a bőrkötéses könyvek, valamint az antropológia és – gyanúm szerint – az antropofágia4 tárgyi emlékei. Ezek az összejövetelek mindig érdekesek. Az egyik legfurcsább talán az a rendezvény volt, amelyre Salman Rushdie is eljött testőrei gyűrűjében.

Egy másik, ugyancsak emlékezetes ilyen rendezvényre Lalla és én elvittük magunkkal a nálunk vendégeskedő Nathan Myhrvoldot (lásd még a 298. oldalt), a Microsoft technológiai főigazgatóját, a Szilícium-völgyben dolgozó egyik legragyogóbb figurát. Nathan eredetileg elméleti fizikából diplomázott, majd miután megszerezte PhD-jét a Princeton Universityn, Cambridge-ben dolgozott Stephen Hawkinggal. Hawking akkor valamennyire még tudott beszélni, de már alig lehetett érteni. A szavait közeli munkatársai tolmácsolták a világ számára. Nathan is hamarosan az egyik ilyen kollégája lett. Az amerikai fiatalember beváltotta a hozzá fűzött reményeket, mert napjaink egyik legkiválóbb high-tech gondolkodójaként tartják számon. Amikor Redmond és Belinda meghívtak minket, megkérdeztük, hogy vihetjük-e a vendégünket, ők pedig szívélyes vendéglátóként közölték, hogy természetesen szeretettel várják.

Nathan túl udvarias ahhoz, hogy kisajátítson egy beszélgetést. Ám a hosszú asztalnál ülő szomszédai minden bizonnyal megkérdezték, hogy mivel foglalkozik, ezért a társalgás a húrelmélet és a modern fizika más titkainak irányába kanyarodott. Aztán az irodalmi nagyságok egyszer csak azon kapták magukat, hogy némán, megigézetten figyelik Nathan szavait. A szokásos társasági témákat elsöpörte a tudomány iránti érdeklődés hulláma, és az estélyből egyfajta kötetlen, a modern fizika furcsaságairól szóló előadás kerekedett. Amikor a hallgatóság ilyen kaliberű vacsoravendégekből áll, érdekes kérdések kerülnek elő. Lallával büszkén sütkéreztünk vendégünk dicsfényében – elvégre mi vittük oda – ezen a „harmadik kultúra” archetípusává átalakult vacsorán. Amikor Redmond később felhívott minket, azt mondta, hogy irodalmár vendégeit még soha, egyetlen rendezvényén sem nyűgözte le ennyire senki.

A második történet az elsőnek hű másolata. Michael Frayn regény- és drámaíró, feleségével, az ugyancsak neves íróként számon tartott Claire Tomalinnel akkor vendégeskedett nálunk, amikor Frayn híres Koppenhága című művét előadták az Oxford Playhouse-ban. A darab a XX. századi fizika két géniusza, Niels Bohr és Werner Heisenberg kapcsolatáról, valamint tudományra gyakorolt hatásáról szól. Miért kereste fel Heisenberg 1941-ben Bohrt Koppenhágában, és mi volt Heisenberg szerepe a háborúban (lásd még a 308. oldalt)? Az előadás után Michaelt megkérték, hogy menjen fel a játékszín emeleti társalgójába, ahol az összegyűlt oxfordi fizikusok kérdéseket szeretnének feltenni neki. A mai napig óriási kiváltságnak tartom, hogy részt vehettem ezen a beszélgetésen, amely egy irodalmi és filozófiai géniusz, valamint az oxfordi fizikusok – közülük többen a Royal Society5 tagjai – krémje között zajlott.

Merem remélni, hogy könyveim az 1976-ban megjelent Az önző génnel kezdve Stephen Hawking, Peter Atkins, Carl Sagan, Edward O. Wilson, Steve Jones, Stephen Jay Gould, Steven Pinker, Richard Fortey, Lawrence Krauss, Daniel Kahneman, Helena Cronin, Daniel Dennett, Brian Greene, a két M. Ridley (Mark és Matt), a két Sean Carroll (fizikus, illetve biológus), Victor Stenger6 és mások műveivel együtt azok közé tartoznak, amelyek az őket övező kritikai és zsurnalisztikai érdeklődés közepette a kulturális látképet formálják. Nem azokra a tudományos ismeretterjesztő kiadványokra gondolok, amelyekben újságírók tudományos dolgokról közérthetően írnak, noha ezeket is rendkívül fontosnak tartom. Én a hivatásos természettudósok könyveiről beszélek, amelyeket saját és más területeken tevékenykedő tudóstársaiknak írnak, de olyan nyelven, hogy a nagyközönség is bepillantást nyerjen a tevékenységükbe. Szeretném hinni, hogy én is ebbe, a „harmadik kultúra” útját egyengető társaságba tartozom.

A csoda bűvöletében című könyvemmel ellentétben önéletrajzom második kötete nem egyszerű időrendben íródott, és nem is csak egyszerű visszatekintés hetvenedik születésnapom alkalmából. Inkább olyan visszatekintések sorozata, amelyeket adott témakörök szerint csoportosítok, miközben egy-egy anekdota erejéig elkalandozom majd a fővonaltól. Mivel eltekintek az időrendiségtől, ezért a témák sorrendje is bizonyos mértékig tetszőleges. Az első kötetben azt írtam, hogy „Oxford miatt lettem azzá, aki vagyok”, ezért azzal az időszakkal kezdem, amikor Berkeley-ből visszatértem a vörös terméskőből emelt falak közé.

A TANÁR ÜGYES-BAJOS
DOLGAI

1970-TŐL 1990-IG AZ OXFORDI ZOOLÓGIAI INTÉZET Viselkedéstani Tanszékének adjunktusa, 1990-től 1995-ig pedig a docense voltam. A pedagógiai kötelezettségek nem jelentettek különösebben súlyos terhet – amerikai mércével semmi esetre sem. Az állati viselkedés oktatása mellett másokkal együtt az új evolúciós tananyag kidolgozásában is részt vettem (az evolúció addig is a kurzusok természetes törzsanyaga volt, de az új lehetőségek miatt a hallgatók mélyebb bepillantást nyerhettek abba a kiemelt témába, amely hosszú ideje az oxfordi biológiai kutatás erősségének számított). Az állattannal és biológiai tudományokkal foglalkozó diákok mellett olyanokat is oktattam, akik humánbiológiát és pszichológiát tanultak. Az ő esetükben a tantárgyaim fakultatívnak minősültek.

A zoológiát hallgatók számára évente gyakorlati kurzust tartottam a számítógépek programozásáról. Mellékesen megjegyzem, hogy megdöbbentő varianciát tapasztaltam a tanítványaim képességei között – azaz a legjobbak és legrosszabbak között sokkal nagyobb volt a különbség, mint bármely más tantárgy esetében. A leggyengébbekkel minden erőfeszítésem ellenére sem jutottam semmire, pedig ettől eltekintve semmilyen problémájuk sem volt a tananyaggal. És a legerősebbek? Nos, Kate Lessells úgy esett be az egyik gyakorlatra a félév derekán, hogy előtte az összeset kihagyta.

– Maga még életében nem látott számítógépet – tiltakoztam –, és hiányzott az első négy hétben. Hogyan tudná megoldani a mai feladatot?

– Miről volt szó az eddigi gyakorlatokon? – nézett továbbra is rendíthetetlenül a szemembe a fiús megjelenésű lány.

Zavarba jöttem.

– Tényleg azt várja, hogy négy hét tananyagát belesűrítsem öt percbe?

Még mindig megingathatatlan nyugalommal bólintott, miközben gúnyos félmosoly sejlett fel az arcán.

– Na jó – adtam meg magam, de nem tudtam, melyikünk számára lesz nagyobb kihívás a dolog. – Vágjunk bele!

Öt perc alatt eldaráltam, mit vettünk át a korábbi foglalkozásokon. Ő minden mondatra rábólintott, de közben végig néma maradt. Ezt követően ez a félelmetesen éles elmével megáldott lány leült a konzolhoz, megoldotta a feladatot, majd elhagyta a tantermet. Lehet, hogy nem egészen így volt, és túloztam valamennyit, de valószínűleg nem sokat – legalábbis én így emlékszem a dologra, és Kate további karrierjét tekintve minden bizonnyal így is történt.

A zoológiai intézet kötelékében tartott előadások és gyakorlatok mellett mentori feladatokat is el kellett látnom. Ennek a kötelezettségemnek a New College-ban kellett eleget tennem, ahová 1970-ben vettek fel tudományos munkatársnak (az „Új Egyetem” a nevét 1379-ben kapta, amikor még tényleg új volt; ma egyike a legrégebbieknek). Az oxfordi oktatók többsége – a professzorokat is beleértve – hasonló feladatokat lát el rendes munkája mellett a mintegy negyven, félig-meddig független felsőoktatási intézményben, amelyek együtt alkotják az Oxford Universitynek (Oxfordi Egyetemnek, azaz röviden Oxfordnak) nevezett egyetemi szövetséget. Ugyanez a helyzet Cambridge-ben is. Fizetésemet részben az összegyetemi szövetségtől kaptam, részben magától a New College-tól, ahol legalább heti hat órát kellett mentorként tevékenykednem. Ezekre a foglalkozásokra megegyezéses alapon más intézmények hallgatói is eljártak a mentoraik tanácsára, és az én mentoráltjaim is elmentek más oktatókhoz. Ez volt a biológia művelőinek bevett gyakorlata, de más területeken nem igazán dívott ez a szokás. Amikor tanítani kezdtem, egy foglalkozáson még egyetlen diák vett részt, majd egyre inkább elterjedtek a kéthallgatós órák. Jómagam egyetemistaként imádtam a mentori rendszert, és sokkal jobban szerettem az egyszemélyes beszélgetéseket. Hangosan felolvastam a dolgozatomat, amelyet felolvasás közben vagy után megbeszéltünk a tanárommal. A mai két-, sőt néha háromfős oxfordi mentori foglalkozásokon a diákok általában nem felolvassák az esszéiket, hanem beadják, majd az előző órán beadott dolgozatokat beszélik meg.

A New College-ban töltött első években csak férfi mentoráltjaink voltak. 1974-ben néhány kollégámmal kezdeményeztük, hogy koedukálják az oktatást, és nem sokon múlt, hogy nem szereztük meg a szavazáson az ehhez szükséges kétharmados többséget. Az ellenzők némelyike egyszerűen csak nőgyűlölő volt. Ezek a szánalmas figurák szerencsére már eltűntek a múlt süllyesztőjében, ezért nincs szükség arra, hogy felidézzem elképesztő érveiket. Annak idején azzal szórakoztam az egyetemi értekezleteken, hogy statisztikát vezettem a nők akadémiai képességeivel kapcsolatos példátlanul ostoba állításaikról.

1974-ben valójában megnyertük az első szavazást, és ezzel elvileg lehetségessé vált a nők felvétele, azonban – és ez egy tipikus politikai manőver – a győzelemnek ára volt: bele kellett egyeznünk, hogy a következő terminus elején lesz egy újabb voksolás arról, hogy ténylegesen felvesznek-e nőket. Azt hittük, hogy azt is simán megnyerjük, de nem így történt. Az ellenlábasaink talán azért csikarták ki a megismételt szavazást, mert jó előre tudták, hogy a táborunk egyik oszlopos tagja Amerikába megy vendégoktatónak. Nem tudom, hogy így volt-e, mindenesetre a New College ezzel nem került be az első öt olyan oxfordi intézménybe, ahová lányokat is felvettek, pedig élen jártunk akkor, amikor ezt elvileg lehetségessé tettük (és jóval az én időm előtt ez volt a legeslegelső olyan egyetem, ahol erről hivatalos vitát rendeztek). Végül 1979-ben sikerült győzelemre vinnünk az ügyet.

Noha 1974-ben lányokat még nem vehettünk fel diáknak, a szabályzat már lehetővé tette, hogy női munkatársakat válasszunk magunk közé. Sajnos az első női oktató kiválóan értett a saját területéhez, de kiderült róla, hogy maga is nőgyűlölő. Ki nem állhatta a diáklányokat és a kolléganőit (mint azt megtudtam egyiküktől, aki közeli barátom lett). A későbbi szavazásokon mindenesetre már több szerencsénk volt, és a New College-ban ma már virágzó koedukált közösség működik, amely alaposan ki is élvezi a kétneműség minden áldását.

Új regruták

A New College-ban az egyik legkellemetlenebb kötelezettségem a felvételiztetés volt. Azért nem szerettem, mert rengeteg kiváló képességű pályázót kellett elutasítanom a kiélezett verseny miatt. Minden év novemberében elindult Nagy-Britanniából és a határokon túlról Oxford felé a tanulni vágyó fiatalok áradata, akik ott fagyoskodtak vékony anyagból készült, számukra láthatóan szokatlan öltönyeikben az ódon, hideg falak között. Tanítási szünet lévén kiürültek az egyetemisták hálószobái. Csak néhány önkéntes maradt ott „pásztornak”, hogy a felvételizőket elkommandírozzák, elhelyezzék őket az üres szobákban – és megnyugtassák őket, hogy tényleg csak a hideg miatt legyen okuk reszketni.

A szóbeli felvételiztetés mellett addig, míg az írásbeli vizsgát el nem törölték, a felvételi dolgozatokat is értékelnem kellett, sőt részt kellett vennem a néha meglehetősen „sajátságosra” sikeredett kérdéssor összeállításában is („Miért van az állatoknak feje?”; „Miért van a tehénnek négy, a fejőszéknek pedig három lába?” – ez a két eget verően lényegre törő tétel nem az én agyszüleményem volt.) Az írásbeli, majd az utána következő szóbeli felvételiken elsősorban nem a pályázók ténybeli tudásanyagára voltunk kíváncsiak, de nehéz pontosan meghatározni, hogy mit akartunk felmérni. Természetesen az intelligenciájukat, de nem csak azt. Emlékeim szerint valami ilyesmit firtattunk: „képesség arra, hogy konstruktívan gondolkozzanak a téma által megkívánt módon”. Az én esetemben – a biológia területén – ez olyan minőségeket jelentett, mint a laterális gondolkodás7, a biológiai intuíció és talán a „taníthatóság” – azaz választ adni olyan kérdésekre, mint „érdemes-e tanítani ezt a személyt?”, „ez a személy jól jár-e azzal, hogy Oxbridge-ben8 és különösen a mi egyedi mentorrendszerünkben tanul?”.

Most ismét elkalandozom, de hamarosan nyilvánvaló lesz, miért mesélem el a következő történetet. 1998-ban meghívtak, hogy én adjam át a University Challenge (Egyetemi Kihívás) díjait. Ez a BBC televíziós csatorna általános tudást felmérő vetélkedősorozata volt, amelynek keretei között a brit egyetemek képviselői (az oxfordi és cambridge-i diákokat kiemelten kezelték) bonyolult kieséses rendszerben versengtek egymással. A kérdések színvonala megdöbbentően magas volt. A népszerű Legyen ön is milliomos! szintje messze alatta marad, de utóbbinak nagyobb a nézettsége – nyilván azért, mert ott inkább a szerencsejáték jelleg, valamint a nagy nyeremények dominálnak. Az eseményre Manchesterben került sor, ahol a döntőben az oxfordi Magdalene College csapata legyőzte a londoni Birkbeck válogatottját. A díjátadáskor ezt mondtam (a Wikipédia szerint, de én is valami hasonlóra emlékszem):

Oxfordban a kollégáimmal közösen azért kampányolunk, hogy eltöröljék az A szintű vizsgát [ez egy nemzeti szintű követelményrendszer a különleges tudás felmérésére] a felvételin, és helyette vezessék be a University Challenge-et. Ezt nagyon komolyan mondom. Ehhez a vetélkedősorozathoz különleges gondolkodásmódra van szükség, és noha itt nem a tárgyi tudás a döntő, azért ugyanúgy nem árt, mint az egyetemen, ha az ember itt-ott felcsipeget valamit.

Elmeséltem annak az oxfordi egyetemista lánynak a történetét, aki nem tudta megmutatni a térképen Afrikát. Amikor egy kollégámnak azt mondtam, hogy ezt az ifjú hölgyet talán mégsem kellett volna felvenni, ő úgy vélte, hogy a kisasszony biztosan kihagyta a releváns földrajzórát. Még véletlenül sem ez a lényeg. Ha valakinek földrajzóra kell ahhoz, hogy tudja, hol van Afrika – mert tizenhét esztendős koráig puszta kíváncsiságból képtelen volt magába szívni ezt az ismeretet –, akkor az illető semmilyen hasznot sem remélhet az egyetemi képzéstől. Ez egy szélsőséges példa arra, miért a University Challenge-et tartottam a felvételi vizsgákon követendő mintának: nem önmagában az általános tárgyi tudás a döntő, hanem az, hogy az általános tárgyi tudás használatának képessége világosan jelzi, mennyire tanítható a birtokosa.

A (kissé pimaszul, de semmi esetre sem teljesen komolytalanul megfogalmazott) javaslatomat azóta sem fogadták el, de Oxfordban mindenesetre bevezettek néhány reformot annak érdekében, hogy ne csak a tárgyi tudást vizsgálják. Ha én felvételiztetek, így hangzik egy tipikus kérdésem (Peter Medawar nyomán):

El Greco híres volt arról, hogy hosszúkás, vékony emberalakokat festett. Ennek többek szerint az lehetett az oka, hogy valami gond volt a híres spanyol festő szemével, ezért függőleges irányban mindent megnyújtva látott. Ön szerint mennyire lehet helyes ez a teória?

Néhány diák azonnal vette a lapot, és ezek nálam jó osztályzatot kaptak.

– Az elképzelés hibás – mondták –, mert amikor a saját festményeire nézett, azokon még jobban megnyúlt alakokat látott volna.

Mások elsőre nem kapcsoltak, de néhány kérdéssel meggondolkoztattam őket, és megértettem velük a lényeget. Ezek közül néhány felvételiző nagyon mérges volt magára, amiért nem kaptak rögtön az elején észbe. Ezeket a diákokat is jól taníthatónak tartottam. Mások felvették a kesztyűt; ellentmondtak nekem, és őket is nagyra értékeltem az ilyen érvek hallatán:

– Lehet, hogy El Greco szeme csak a távoli tárgyakat torzította – mondták –, és amikor a saját vásznára nézett, ugyanazt látta, mint a tőle néhány méternyire levő modellből.

Voltak persze olyanok is, akik egyáltalán nem fogták fel a dolgot, és rávezetni sem tudtam őket. Nem kaptak tőlem jó osztályzatot, mert úgy véltem, hogy nem sokat profitálnának oxfordi tanulmányaikból.

Maradok a felvételi vizsga kérdéseinél, mert egyrészt az a véleményem, hogy az egyetemi belépő a saját jogán is érdekes témakör, másrészt ezzel elárulok néhány olyan műhelytitkot, amelyeknek a majdani felvételizők jó hasznát vehetik akkor, amikor be akarnak kerülni abba a néhány (ma már elég kevés) felsőoktatási intézménybe, ahol még komolyan veszik a felvételit.

Íme egy, az iménti kérdéshez hasonló rejtvény, amellyel ugyancsak gyakran éltem:

Miért van az, hogy a tükrök balról jobbra fordítják meg a látványt, és nem fejtetőre állítják? Ez a probléma melyik tudomány tárgyköréhez tartozik – a pszichológiáéhoz, a fizikáéhoz, a filozófiáéhoz vagy másikéhoz?

Itt is a diákok taníthatóságát tettem próbára – azt a képességüket, hogy célzott kérdésekkel elérhetem-e náluk, hogy racionális gondolkodásuk révén akkor is eljussanak a lényeghez, ha nem jönnek rá azonnal a megoldásra. Ez a feladvány egyébként meglehetősen nehéz. A megoldásához meg kell változtatni a dolgok kontextusát, és nem tükörre, hanem egy üvegajtóra kell gondolni – mondjuk egy hotelben egy olyan ajtóra, amelyre a TÁRSALGÓ szót írták. A másik oldalról az ember azt látja, hogy TÁRSALGÓ, és nem azt, hogy TÁRSALGÓ. Az üvegajtóval könnyebb megmagyarázni a jelenséget, mint tükörrel, majd némi fizika segítségével általánosítani kell a magyarázatot a tükörre. Ez az egyszerű kérdés jó példa arra, hogy egy probléma a keretrendszer átformálásával könnyebben kezelhetővé válik.

Néha emlékeztetni szoktam a felvételizőket arra, hogy a retina fejtetőre állított képeket állít elő, és mi mégis normálisan látjuk a világot.

– Mi ennek a magyarázata?

A biológiai intuíciót tesztelő kedvenc kérdéseim egyike így hangzik:

– Hány nagyszülője van, vagy volt önnek?

– Négy – érkezik kapásból a válasz.

– Hány dédszülője?

– Nyolc?

– Hány ükszülője?

– Tizenhat.

– Helyes. Most kérem, mondja meg, hány őse élhetett kétezer évvel ezelőtt, Krisztus születésekor?

Az okosabbja gyorsan rájön, hogy nem duplázhatja meg a felmenői számát a végtelenségig, mert az ősök milliárdos nagyságrendű létszáma messze meghaladja a Föld mostani lakosainak számát is, a jóval kisebb kétezer évvel ezelőtti populációét pedig annál is jobban. Ez a feladvány kiválónak bizonyult a gondolkodási készség felmérésére, miközben a felvételiző a kérdéseim nyomán ráébredt, hogy mi gyakorlatilag egymással különböző fokú unokatestvéri viszonyban állunk, és számos közös ősünk volt, akik nem is olyan rég éltek. Ennek a kérdésnek egy változata így szól:

– Ön szerint milyen messzire kell visszamennünk az időben ahhoz, hogy kettőnk egyik közös ősére találjunk?

A kedvencem az a válasz, amelyet egy walesi falucskából származó ifjú hölgytől hallottam. Vasvillatekintettel végigmért, majd lassan kimondta a verdiktet:

– Vissza, a majmokhoz!

Attól tartok, ugyanúgy nem értette a dolgot (bár nem ugyanabból az okból), ahogyan az a nyilvános gimnáziumból9 szalajtott fiatalember, aki kényelmesen elterpeszkedett a székén (valamiért úgy maradt meg bennem, mintha a lábát is feltette volna az asztalra, pedig nem így volt, de ilyen benyomást keltett), és ezt a vontatott orrhangon előadott választ bírta adni kedvenc kérdéseim egyikére:

– Ez egy francos beugratós kérdés, ugye?

Óriási kísértést éreztem arra, hogy folytassam az érdekesnek ígérkező beszélgetést, de gyorsan letettem róla, mert sok nála ígéretesebb felvételiző is akadt, ezért az ifjú titánt átirányítottam egy másik egyetemre, egy kötekedő természetű kollégámhoz, aki – lássanak csodát! – valamiért fel is vette a fickót. A srác később elment valamilyen terepmunkára Afrikába, ahol a hírek szerint az lett a végzete, hogy némileg alulbecsülte egy feldühödött elefántbika képességeit.

Egy filozófus kollégám nagyon büszke a következő felvételi kérdésére, és el kell ismernem, hogy valóban remek darab:

– Honnan tudja, hogy ebben a pillanatban nem álmodik?

Egy másik tanártársamnak ez a kedvence:

Egy szerzetes [hogy miért éppen szerzetes, arról fogalmam sincs – nyilván azért, hogy regényesebb legyen a dolog] hajnalban felkerekedik, hogy egy hosszú, kanyargós ösvényen felkapaszkodjon egy hegycsúcsra. Egész nap vándorol, majd az éjszakát a hegytetőn álló kunyhóban tölti. Másnap reggel ugyanazon a kanyargós ösvényen visszamegy a hegy lábához. Kijelenthetjük-e teljes bizonyossággal, hogy van az ösvényen egy olyan pont, amelyen a szerzetes mindkét nap ugyanabban az időpontban haladt át?

A válasz természetesen igen, de valamiért nem mindenki érti, vagy nem mindenki tudja megmagyarázni, hogy miért. Ebben az esetben is át kell alakítani a keretrendszert. Tegyük fel, hogy amikor szerzetesünk először elindul a hegyre, a hegytetőről is elindul egy társa vele szemben, ugyanazon az ösvényen! Nyilvánvaló, hogy egy bizonyos pontban és időpontban találkoznak. Ez a feladvány nagyon tetszett, de nem rémlik, hogy használtam volna, mert az El Greco-fejtörővel (valamint a tükrös, a retinás és az álomra vonatkozó kérdéssel) ellentétben egyszerű eljutni a megoldásához, és nem vet fel további megbeszélnivalókat. Mindenesetre ez is jól szemlélteti a kontextus átalakításának hatékonyságát – azt hiszem, ez a „laterális gondolkodás” képességének egyik aspektusa.

Van egy kérdés, amelyet sohasem használtam, ugyanakkor jól fel lehet mérni vele azt a matematikai intuíciót, amelyre egy biológusnak szüksége lehet (olyan matematikai készségekkel egyetemben, mint az algebra vagy az aritmetikai számítások, amelyekből szintén nem származik kára):

– Miért van az, hogy egy sor fizikai entitás a fordított négyzetes törvény alapján működik? A gravitáció, a fény, a rádióhullámok, a hang, és sok más hatás ereje miért csökken négyzetesen a forrásától távolodva?

Az egyik ösztönös válasz például így nézhet ki: ha valami minden irányba sugározni kezdi a felsoroltak bármelyikét, akkor a hatása egy táguló gömb felszíne mentén hasonlóan terjed. Ez a gömbfelszín egyre nagyobb, ezért az adott hatás is egyre jobban eloszlik rajta, azaz mintegy „felhígul”. A gömb felszínének területe (mint azt az euklideszi geometriából tudjuk, és akár a bizonyítását is levezethetnénk, ha éppen nem ezzel a fránya felvételivel lennénk elfoglalva) négyzetesen arányos a sugarával – ebből következik a fordított négyzetes törvény. Ez lenne hát az a fajta matematikai intuíció, amely az (egyébként fontos) matematikai műveletek nélkül is hasznosnak bizonyulhat egy biológiát hallgató diák számára.

Ebből a kérdésből aztán el lehet indulni a vizsgán a kevesebb matematikát igénylő, mindazonáltal érdekfeszítő biológiai alkalmazások felé, hogy jobban felmérjük az ifjú jelentkező taníthatóságát. A selyemhernyó gubójából kikelő nőstény lepke egy feromonnak nevezett vegyület kibocsátásával vonzza magához a hímeket, amelyek megdöbbentően nagy távolságról képesek érzékelni ezt a kémiai anyagot. Vajon ebben az esetben alkalmazható-e a fordított négyzetes törvény? Első ránézésre talán igen, de a felvételizőnek eszébe juthat, hogy bezavarhat a szél. Aztán az is elkezd derengeni, hogy a feromon nem gömb alakban terjed, mert alul ott van a talaj, és minden bizonnyal túl magasra sem diffundál fel a levegőbe. Ezen a ponton az ármányos felvételiztető bedobhat egy olyan tényt, amelyről a felvételizőnek szinte biztosan nincs tudomása:

A nyomás- és hőmérsékleti gradiensek kölcsönhatásai miatt a hang a tenger különböző mélységű rétegeiben eltérő sebességgel, eltérő távolságra tud eljutni. Van egy réteg, az úgynevezett SOFAR-csatorna10 vagy hangcsatorna, amelyben a hang nem gömbszerűen, hanem gyűrűszerűen terjed, mert visszaverődik a réteg alsó és felső felszínéről. A bálnák kiváló szakértője – egyszersmind elkötelezett környezetvédő –, Roger Payne egy véli, hogy amikor egy nagyon hangos bálna bekerül az Atlanti-óceán egyik partjánál a hangcsatornába, a dala elvileg a túlsó parton is hallható lesz. Ez már önmagában olyan dolog, amiről hosszan el lehetne beszélgetni, ám azt a kérdést is fel lehet tenni, hogy ebben az esetben is alkalmazhatjuk-e a fordított négyzetes törvényt. Ha a hangok hullámfrontja gyűrű alakban terjed, akkor milyen viszonyban lehet a hangerő a gyűrű táguló sugarával? A közelítőleg helyes felelet az, hogy a hangerő fordított arányban csökken a gyűrű kerületével, utóbbi pedig egyenes arányban nő a gyűrű sugarával, azaz a hangerő fordítottan arányos a sugárral. Igen ám, de a kör nyilván nem tökéletesen lapos, ezért a kérdésre a következő választ tartom a legjobbnak, sőt meg is tapsolom, ha valaki ezt mondja:

– Ez túl komplikált ahhoz, hogy az ösztöneimre hagyatkozzam. Fel kellene hívni egy fizikust.

Azt hiszem, a legtöbb mentorhoz hasonlóan bennem is kialakult egyfajta lojalitás a felvételizők iránt. Sajnos az volt a kötelességem, hogy legalább a jelentkezők felét elutasítsam, amitől gyakran szenvedtem. Mindent elkövettem azért, hogy más egyetemekre bejuttassam őket, és megpróbáltam rábeszélni kollégáimat, hogy vegyék fel az „én jelöltjeimet”. Rossz érzés fogott el, amikor egy másik intézményben dolgozó szakmabeli olyasvalakit vett fel a „saját listájáról”, akiről biztosan tudtam, hogy a képességei meg sem közelítették az általunk, a New College-ból a számbeli korlátaink miatt elutasított diákét, de náluk attól még kiválóan teljesített volna. El kellett fogadnom, hogy ezek a kollégáim valószínűleg a „saját felvételizőikhez” voltak lojálisak. Az oxfordi rendszerben a mentorok a diákokat egymástól izoláltan veszik fel, és erről a rendszerről kevés jót, de annál több rosszat lehet mondani. Azt hiszem, hogy rengeteg pályázó riad vissza már önmagában a szövevényesen bonyolult szisztémától. Ez még mindig jobb, mintha tévesen azt mondják, hogy Oxford „túl elitista”, „puccos” vagy „sznob” hely (valamikor tényleg az volt, de ma már nagyon nem – éppen ellenkezőleg!).

Felnőtt életem legnagyobb részében fiatalabbnak látszottam a koromnál (erre még visszatérek a televízióról szóló fejezetben), és ebből érdekes incidens kerekedett az egyik felvételi időszakban. Az egész napos felvételiztetés után fáradtan és elgyötörten betértem „rekreálódni” a New College mellett működő King’s Arms nevű ivóba. A pultnál vártam a sörömre, mikor odajött hozzám egy magas fiatalember, és barátságosan átölelte a vállamat.

– Hogy ment, cimbora? – kérdezte.

Azonnal felismertem: ő volt az egyik aznapi felvételizőm. Valószínűleg ismerős volt neki az arcom, de összekeverhetett valamelyik vetélytársával. Aznap az ő helyére egy Andrew Pomiankowski nevű jelentkezőt vettem fel, aki később kiváló választásnak bizonyult. Miután Oxfordban nagyszerű eredménnyel végzett, elment megszerezni a DPhilt (Oxfordban és Sussexben így „becézik” a PhD-t) John Maynard Smithhez a Sussex Universityre, mostanában pedig már a londoni University College evolúciógenetikai tanszékének professzora. Ő volt annak a – szerencsére sok – diáknak az egyike, akiket megtiszteltetés volt tanítani.

Előadok még egy sztorit egy másik rendkívüli hallgatóról, aki tökéletesen illett a mentori rendszerbe. Amikor a New College-ban levő szobámban a foglalkozásaimat tartottam, sokszor fordult elő, hogy nem fértem bele az egy órába, és a következő hallgatónak odakint kellett várakoznia. Egészen addig nem tudtam, hogy kihallatszik a hangom, amíg egyszer a várakozó diák berontott az ajtón.

– Nem, nem és nem! – kiabálta méltatlankodva. – Ezzel határozottan nem értek egyet!

A fiatalembert Simon Baron-Cohennek hívták, és minden bizonnyal neki volt igaza, nem nekem. Ma professzor Cambridge-ben, és komoly nevet szerzett magának az autizmus terén végzett úttörő kutatásaival (csak kevésbé híres, mint unokatestvére, Sacha Baron-Cohen, a mulatságosan botrányos húzásairól közismert színművész).

A diploma megszerzése után nálam volt ösztöndíjas az egyik kedvenc diákom, sőt későbbi mentorom, Alan Grafen – róla még lesz szó. Nem őt mentoráltam egyetemista korában, hanem a barátját és későbbi munkatársát, Mark Ridley-t. Mark ugyan kevésbé erősebb matematikában Alannél, de így is bámulatos tudásanyaggal rendelkező tudós. Kiválóan ért a biológia történetéhez, nagyszerűen felismeri az összefüggéseket, lenyűgöző a kritikai gondolkodása, rendkívül olvasott, és elképesztően elegáns stílusban ír. Számos fontos könyv szerzője, amelyek közül az egyik az evolúció két legjobb egyetemi tankönyvének az egyike lett. Az ilyen könyveknek az amerikai egyetemi könyvterjesztők rendszeresen megjelentetik az új kiadásait. Alan és Mark többször is együtt dolgoztak. Egyszer sátorral és túrafelszereléssel a hátukon elmentek terepmunkára a Galápagos-szigetekre, hogy megfigyeljék az ottani albatroszokat. Velük tartott egy tehetséges német lány, Catie Rechten is. Alan később elmesélte, hogy amikor Markkal a repülőn ültek, egyszer csak halk skandálásra ébredt. Kiderült, hogy a szomszéd ülésen Mark egy latin nyelvű hőskölteményt szavalt saját magának. Ez kétségtelenül beleillik a Markról alkotott képbe, aki számos elégikus versikét tud fejből. Az is jellemző rá, ahogyan első könyve köszönetnyilvánításában Southwood professzor érdemeit méltatta:

…ő lett a konzulensem, mert Richard Dawkins két félévre elment vendégoktatónak a gyarmatokra.

A „gyarmatok” ebben az esetben Floridát jelentette.

Mark nem tévesztendő össze a vele egyívású, ugyancsak Oxfordban végzett Matt Ridley-vel (nincs köztük rokonság, pedig Matt utánajárt a dolognak, és kiderítette, hogy ugyanahhoz a jellegzetes Y-kromoszómával rendelkező csoporthoz tartoznak). Mindketten kedves barátaim, elsőrendű biológusok és nagyszerű írók. Egyszer egy lapkiadó rávette őket, hogy az újságja ugyanabba a számába írjanak egy-egy ismertetőt egymás könyvéről, de nem szólt nekik erről. Mindketten elismerően írtak a másik művéről, és Mark még azt is megjegyezte, hogy „Matt könyve nagyszerűen illene a közös önéletrajzunkba”.

1984-ben Markkal közösen elfogadtuk az Oxford University Press felkérését arra, hogy mi legyünk az alapítói és a főszerkesztői a kiadó új, évente megjelenő lapjának, az Oxford Surveys in Evolutionary Biology című újságnak. Három évig láttuk el ezt a feladatot, majd közös gyermekünket átadtuk Paul Harvey-nak és Linda Partridge-nek, de nagyon büszkék voltunk rá, hogy a három év alatt kiváló szerzőket sikerült felkérnünk cikkírásra (az írásokat mi rendeltük meg, nem a szerzők küldték be), és arra is, hogy milyen nagyszerű munkát végzett a szerkesztőségi csapatunk a lap külalakjának kialakításában.

A hallgatóim oxfordi éveinek végén nagyon komolyan vettem azt a feladatomat, hogy felkészítsem őket a záróvizsgáikra. Amerikában minden félév végén (sőt néha közben is) vannak szigorlatok, de Oxford teljesen más. Itt is vannak nem hivatalos „elővizsgák”, amelyekkel az intézmények a diákok felkészültségéről tájékozódnak, de nem számítanak bele a végső értékelésbe. A legtöbb itteni hallgatónak ettől eltekintve nem kell vizsgáznia az első és harmadik tanév vége között. Nálunk mindent belesűrítenek a borzalmas megpróbáltatással járó záróvizsgába – amelynek a kínjait fokozza az a követelmény, hogy ebből az alkalomból ki kell öltözniük. Az én időmben az öltözködési kódex sötét öltönyt és fehér csokornyakkendőt írt elő a fiatalemberek számára; az ifjú hölgyeknek fehér szoknyát és fekete csokornyakkendőt kellett felvenniük; a vizsgabizottság tagjainak pedig fekete magiszteri sapka és talár dukált. 2012-ben az egyetemi elöljárók végre megtalálták a módját, hogy kinyilatkoztassák politikailag korrektnek mondható semlegességüket a nemek egyenlő megítélésében: „bármely nemhez tartozó diákok hagyományos férfi- vagy női ruhákat viselhetnek”.

A megfélemlítő légkör nemcsak az előírt ruhaviseletnek köszönhető, hanem a szoros felügyeletnek is. A mosdóba látogató vizsgázót hivatalosan egy azonos nemű tanerőnek kellett elkísérnie abból a célból, hogy a hallgató ne csaljon – azaz ne az illemhely rejtekében egészítse ki hiányos tudását –, de mire elértem azt a kort, hogy ilyen felügyelői szerepet kellett volna ellátnom, addigra már nem foglalkoztunk különösebben ezzel a szabállyal. Szerencsére az én időmben a szuperokos, internetképes mobiltelefonok miatt sem kellett még megmotoznunk a reszkető ifjakat.

A vizsga rituáléja kiszámítottan megfélemlítő, ezért nem számít ritkaságnak, ha egy-egy diák összeomlik a nyomás alatt. Egyik kollégámat, a Balliol College-ban mentorkodó David McFarland pszichológust egyszer felhívta az egyik vizsgabiztos:

– Aggódunk a hallgatója miatt, kedves uram… – mondta. – Mióta elkezdődött a vizsga, egyre nagyobb betűket ír. Jelenleg mintegy nyolc centiméter széles írásjeleknél tartunk.

Egyetemi mentori kötelességemnek tartottam, hogy rendszeresen találkozzam diákjaimmal az utolsó félév során, és segítsem őket a vizsgaidőszak megpróbáltatásaiban. Az összes mentoráltamat beinvitáltam a szobámba, ahol gyakran előforduló tételeket kellett írásban kidolgozniuk pontosan egy-egy óra alatt. Az időkorlátnak fontos szerepe volt, mert a szigorlaton tizenkét tétel közül kellett hármat kiválasztaniuk, és három órát kaptak arra, hogy megírják a dolgozatot. Gyakorlás közben arra törekedtünk, hogy egyenlően osszák be az idejüket a tételek között. Nem akartam, hogy beleessenek abba a csapdába, amely tapasztalataim szerint a legtöbb vizsgázóra leselkedett: nyomás alatt rosszul működik a hallgatók időérzéke, ezért hajlamosak a többi kérdés rovására aránytalanul sok időt tölteni a kedvenc témájukkal.

– Képzeljék azt, hogy maguk a területük legnagyobb szakértői – szoktam mondani –, és tisztában vannak azzal, hogy rövid az idő, ezért csak keveset képesek leírni a tudásukból!

Azt javasoltam, hogy tartsák magukat Hemingway írói hitvallásához, a „jéghegyelvhez”. Egy jéghegy 90 százaléka víz alatt van. Ha valaki kiválóan ért valamihez, hetekig képes írni róla, azonban a vizsgán erre mindenkinek csak egyetlen óra áll a rendelkezésére. A hallgatóknak úgy kell megmutatniuk a jéghegy csúcsát, hogy a vizsgáztató ebből kikövetkeztethesse, mi maradt a víz alatt. Ha például Brown és McAlister vitatja a tézis bizonyos állításait, akkor a diáknak azt kell érzékeltetnie, hogy ha lenne ideje, köteteket tudna megtölteni Brown és McAlister kifogásaival, de nem teszi, mert túl messzire vezetne, ezért csak a jéghegy csúcsát villantja fel. Bőven elég az is, ha csak bedobja a neveket, a vizsgabiztos pedig majd képzeletben kitölti a maradékot.

Fontos szempont, hogy a jéghegyelv csak akkor működik, ha a vizsgáztató is sokat tud. Egy használati útmutatót nem lehet használni akkor, ha csak a gyártó tudja, mire utal a címszavakkal, a felhasználó pedig nem. Steven Pinker ezt a jelenséget „a tudás átkának nevezte” ragyogó művében, a The Sense of Style (A stílusérzék) című könyvben. Amikor valaki meg akar magyarázni valamit egy olyan személynek, aki kevésbé ért a dologhoz, akkor véletlenül sem alkalmazhatja a jéghegyelvet. Ám a vizsgán elvileg működnie kell, mert a dolgozatot olvasó tanár feltehetően rengeteget tud.

Egyetemista koromban a rendkívül bölcs és olvasott Harold Pusey az enyémekhez hasonló foglalkozásokat tartott a vizsgáink előtt nekem és a diáktársaimnak. Az ő egyik tippje volt a jéghegyelv használata. Úgy rémlik, hogy nem a jéghegyes hasonlatot használta, hanem az üzletek kirakatát hozta fel példának, amelyek akkor mutatósak, ha nem zsúfolják tele őket. Néhány elegánsan és tetszetősen elhelyezett portéka láttán sejteni lehet, milyen gazdag a bolt választéka. A jó kirakatrendező nem teszi ki az összes árut az ablakba.

Mr. Pusey-nak (igen, Mr. és nem Dr. – Pusey régi vágású tanár volt, aki nem pazarolta az idejét holmi doktorátus megszerzésére) volt egy másik hasznos tanácsa, amelyet én is el szoktam mondani a mentoráltjaimnak. Ha valaki a tucatnyi tétel választékában rábukkan a kedvenc témájára, ne ugorjon neki azonnal! Először válassza ki a három kérdést, majd mindháromhoz írjon egy tervet külön-külön lapokra, mielőtt elkezdi kidolgozni azokat. Miközben az elsőt írja, kiélesedett elméjében újabb és újabb gondolatok bukkannak fel a másik kettőhöz. Ezeket az ötleteket érdemes leírni a megfelelő tervek alá. Mire odaér hozzájuk, azt látja majd, hogy a munkát nagyrészt már el is végezte, csak végleges formába kell öntenie a dolgozatait. Azt hallottam, hogy ezt a módszert Amerikában is alkalmazzák azokon az egyetemeken, ahol a diákoknak adott időszak után valamilyen irányba szakosodniuk kell, és ehhez az alkalmasságukat egyetlen dolgozat alapján bírálják el.

Pusey-nak volt egy olyan tanácsa is, amelyet sohasem mertem továbbadni. Eszerint a diákoknak a vizsga előtti utolsó héten már nem szabad tanulniuk. Menjenek el napozni és úszni; hagyják, hogy leülepedjenek a dolgok! Viszont volt még egy tippje, amelyet én is el szoktam mondani: a hallgatóknak a vizsgaidőszak alatt olyan koncentrált tudás gyűlik össze a fejében, mint életükben sohasem. Nekik az a feladatuk, hogy ezt átismételjék, rendszerezzék, és felismerjék a tudásbázisuk elemei közötti kapcsolatokat.

A zoológiai intézetben eltöltött éveim során időről időre nekem is el kellett látni a vizsgáztatás hihetetlenül felelősségteljes feladatát. A kegyetlenül nehéz munka mellett nyomasztó az a tudat, hogy a döntéseim ígéretes és törekvő fiatalemberek jövőjét határozzák meg. Sajnos a rendszer bizonyos mértékig igazságtalan. A diákok csak háromféle minősítést kaphatnak, de mindenki tudja, hogy óriási különbség lehet az azonos osztályzatot kapó vizsgázók tudása között. Erről a témáról már írtam a New Statesman című lapban megjelent „A szakaszosan működő elme zsarnoka” című cikkemben, ezért nem sorakoztatom fel ismét az érveimet.

Más problémák is vannak, és ezekkel a vizsgáztatóknak kezdeniük kell valamit. Biztos lehetek-e abban, hogy mindegy, milyen sorrendben olvasom el a dolgozatokat? Mennyire számít az, hogy egyre jobban elfáradok a dolgozatok kijavítása közben? Ugyanazzal a mércével mérek-e mindenkit? Nem zavarja-e a megítélésemet az, hogy egyre jobban unom az ugyanarra a népszerű kérdésre leírt hasonló válaszokat? Nem jutnak ezzel tudtukon kívül igazságtalan előnyhöz azok, akik a kevésbé populáris tételeket választják? Tényleg igazságtalan lenne ez az előny? Nincsenek hátrányban a rajtam elhatalmasodó fáradtság és unalom miatt azok, akiknek a produktumát később olvasom?

A „sorrendiségi effektus” ellen olyan alapelvet alkalmaztam, amelyet a biológiai kísérletekben. Nem szabad egyszerre elolvasni az első vizsgázó mindhárom dolgozatát, majd a következő mindhárom esszéjét, és így tovább. Először mindenkinek az első fogalmazványát kell elolvasni, majd a másodikat, végül a harmadikat, és nem célszerű sorrendben haladni, hanem véletlenszerűen kell válogatni.

A vizsgáztatót lenyűgözheti a szép kézírás, és elriaszthatja a macskakaparás. Ezeknek az erényeknek vagy hibáknak semmi közük sincs a tárgyi tudáshoz – vagy mégis? Első feleségemmel, Mariannel gyakran vizsgáztattunk a zoológiai intézetben, és kipróbáltuk azt a módszert, hogy hangosan felolvastuk egymásnak a diákok dolgozatait. Ez nemcsak a „kézíráseffektust” küszöbölte ki, hanem más előnyökkel is járt. A felolvasás végén háromig számoltunk, és egyszerre mondtuk ki, hogy szerintünk milyen osztályzatot érdemel az adott esszé. Megnyugtató volt, hogy általában megegyeztek a minősítéseink. Oxfordban egyébként is az a szokás, hogy a dolgozatokat két tanár osztályozza egymástól függetlenül, hogy ezzel is elejét vegyék az igazságtalan elbírálásnak. Mostanában (amikor én vizsgáztattam, még nem így volt) a vizsgázók nem is nevet írnak a dolgozatra, hanem véletlenszerűen kisorsolt sorszámokat. Ennek a módszernek a pozitív vagy negatív elfogultság kiküszöbölése a célja, ami sokat számít egy olyan kis részlegnél, mint a zoológiai intézet, ahol a tanárok a hallgatók többségét személyesen ismerik.

A sorrendiségi effektus más feladataimnál is zavaró tényező volt – például akkor, amikor különféle bizottságokban új tanárok vagy ösztöndíjasok felvételéről, illetve díjak odaítéléséről döntöttünk. A Royal Societynél évente döntenek a Michael Faraday-díjról, amelyet tudományos ismeretterjesztő munkáért osztanak ki. 1990-ben én is megkaptam ezt a megtisztelő elismerést, majd később beválasztottak a bírálóbizottságba. Ebben a szervezetben rotációs alapon töltik be a tisztségeket, és ötéves tagságom utolsó három évében én voltam az elnök. Az első két évben az elődöm viselkedése miatt tartottam a „sorrendiségi effektustól”. Minden jelöltnek volt egy dossziéja, amelyben benne volt az életrajza, valamint a javaslatot tevők és a támogatók értékelése. A döntés napja előtt mindegyikünk lelkiismeretesen elolvasta az összes kartotékot. Eddig minden szép és jó. Ám az értekezleten már sorrendben mentünk végig a jelölteken – úgy rémlik, hogy ábécésorrendben, ami a lehető legrosszabb, de nem is ez a lényeg. Bármilyen alapon állítjuk fel a sorrendet, a sorrendiségi effektus elkerülhetetlen. Észrevehetően hosszabban tárgyaltuk ki az első három dosszié tartalmát, és a délután végére egyre rövidebbek lettek a viták. Ez különösen akkor jelentett problémát, amikor a végén kiderült, hogy az elsőként alaposan kivesézett jelöltnek esélye sincs a díjra.

Amikor én lettem az elnök, úgy változtattam meg a rendszert, ahogyan azt minden hasonló bizottságnak javasolom, ezért érdemesnek tartom arra, hogy elmagyarázzam. Mielőtt elkezdenénk a megbeszélést, a tagok – akik már elolvasták a dossziék tartalmát – egy-egy darab papírra felírják annak a három jelöltnek a nevét, akiket először szeretnének megbeszélni. A javasolt sorrendet úgy jelzik, hogy egy hármast írnak annak a neve mellé, akivel kezdeni szeretnének, kettest ahhoz, akivel folytatnák, végül egyest ahhoz, akiről harmadiknak értekeznének. Begyűjtöm a papírokat, összeadom a helyezési számokat, és máris megvan a megbeszélési sorrend. Világosan elmagyaráztam a bizottságnak, hogy ekkor még nem a díj odaítéléséről szavazunk, hanem csak azt a sorrendet döntjük el, amely szerint a jelölteket megtárgyaljuk. Így valószínűleg tisztességesebben tudunk dönteni, mint ha ábécésorrendben értekeznénk, vagy ha fordított ábécé szerint vennénk sorra a jelölteket (néha így járnak el abban a halovány reményben, hogy így kiküszöbölik a T vagy Z betűvel kezdődő nevűek hátrányát az A-val vagy C-vel kezdődő nevűekkel szemben), továbbá a sorrend nem tetszőleges és nem is véletlenszerű, hiszen titkos szavazással döntünk róla. Miután a megbeszéléssel végzünk, újabb voksolást tartunk a győztes személyének megállapítására. Lehet, hogy a díjat végül az kapja, akiről először beszélünk, de lehet, hogy nem, mert ha alaposan átbeszéljük a dolgokat, többen is megváltoztathatják a véleményüket. A régi rendszerben az idő oroszlánrészét reménytelen jelöltekre fecséreltük. Az új rendszer valamivel igazságosabb, mert több esélye van az ígéretesebb jelölteknek.

A „SIMONYI-PROFESSZOR”

SZERETTEM MENTORKODNI PÁLYAFUTÁSOM ELEJÉN, és azt hiszem, eléggé jó voltam benne. Akkoriban a New College-i pedagógusok vezetője készített egy statisztikát, és kiderítette, hogy az intézmény biológiát hallgató diákjai jelentősen jobb eredményeket értek el vizsgáinkon, mint az oxfordi átlag. (Ugyanez igaz volt a matematikát tanulókra is, de más tárgyakban már nem volt ilyen egyértelmű a helyzet.) Lehet, hogy ebben nekem is volt némi szerepem? Nem lehetek benne biztos, noha kevés dolog örvendeztet meg jobban annál, mint az, amikor erre gondolok.

Azokban az időkben még fűtött az ifjonti lelkesedés, és nagyon igyekeztem, hogy megértést plántáljak el a hallgatóimba – nemcsak azt akartam, hogy tudjanak, hanem azt, hogy értsenek is. Szeretem kifejteni a dolgokat, és a mentorkodás bizonyos mértékig nyilván fejlesztette bennem a magyarázás művészetét – és kisebb-nagyobb mértékben a diákjaim képességeit is –, aminek a könyvek írásakor is jó hasznát vettem. Ám nem tagadhatom le, hogy kissé elfáradtam, mire elértem az ötvenes éveimet, és túl voltam mintegy hatszáz egyszemélyes mentori foglalkozáson. Ekkor valószínűleg már nem voltam elég jó, és nyilván annyira jó sem, mint korábban. Mindent elkövettem, de még hátravolt jó tizenöt évem a nyugdíjig, és egyre inkább úgy gondoltam, hogy a New College-nak a biológia vonatkozásában már jót tenne némi vérfrissítés. Másrészt határozottan úgy éreztem, hogy többet tudnék tenni a világért, ha további munkával töltendő éveimet annak szentelhetném, hogy nagyobb közönségnek magyarázok, Oxford falain kívül. Hogyan lehetne ezt elérni? Elkezdtem törni a fejem a dolgon.

A könyveim bestsellerek lettek. Akár jó voltam előadónak Oxfordban, akár nem, szerte a világba hívtak előadni. Szereztem némi tapasztalatot a televíziózásban és az újságírásban. A visszajelzésekből tudtam, hogy üzleti és vállalkozói – értsd: gazdag – körökben sok olyan olvasóm akad, aki elég lelkes ahhoz, hogy a rajongómnak nevezhessem. Más brit egyetemekhez hasonlóan Oxford is elsősorban adományokból működik, és létesítettek egy fejlesztési irodát New Yorkban is. Azt javasolták, hogy Oxford hivatásos adománygyűjtőinek – különösen az amerikai irodákban dolgozóknak – a segítségével keressünk olyan tehetős adakozókat, akik megtámogatnának egy nyilvános tudományos ismeretterjesztéssel foglalkozó intézetet, amelyben én kapnám a katedrát. Az oxfordi egyetemi főtitkárhelyettes, Sir Richard Southwood segítségével – akit jól ismertem, mert az állattannal foglalkozó Linacre-intézetet vezető professzor volt – elkezdtük a fejlesztési hivatallal a tervezgetést. Végül kiadták a megbízást a New York-i irodának, én pedig egy időre elfeledkeztem a dologról, és végeztem tovább a szokásos feladataimat.

Egy idő múlva New Yorkban Michael Cunninghamhez került az ügy. Elmeséltem neki, hogy amikor John Brockmannél jártam Connecticutban, találkoztam Nathan Myhrvolddal (lásd még a 16. oldalt), aki azóta a Microsoft technológiai főigazgatója lett. Michael felvette vele a kapcsolatot, és megszervezett egy hármas találkozót New Yorkba. Nathannek megtetszett az ötlet, hogy szponzoráljanak egy oxfordi nyilvános tudományos ismeretterjesztő tanszéket, és elment néhány barátjával beszélni a cégénél. Az egyik ilyen barát Charles Simonyi volt.

Charles

Charles Simonyi magyar származású amerikai szoftverszakember. Briliáns fejlesztőként korábban a Xerox Parcnál ő is részt vett a WIMP-interfész megalkotásában. Már 1981-ben átkerült a Microsofthoz, ahol sokat tett a korábbi munkahelyén fejleszteni kezdett objektumorientált programozási rendszer, valamint saját „magyar jelölési rendszere” meghonosításáért a szoftverfejlesztésben – utóbbit egyébként magam is zseniálisnak tartom, noha nem használtam. Ő volt többek között a Microsoft Office csomagjának fejlesztési felelőse is. A cég egyik korai befektetőjeként az évek során komoly vagyona halmozódott fel részvényekben. Nathan visszaszólt Michaelnek, hogy Charles szívesen tenne egy próbát Oxforddal, ezért jöjjünk össze, és beszéljük meg!

Így történt, hogy 1995 tavaszán Lallával elrepültünk Seattle-be, és Cunningham is odajött New Yorkból. Charles egy kellemes vízparti hotelben foglalt nekünk helyet, ahol elkezdtünk készülődni az aznap este ránk váró megpróbáltatásokra: egy seattle-i éttermi vacsorára, ahová Charles mintegy ötven vendégét hívták még el. Azért a „megpróbáltatások” szót használtam, mert egyértelműen a meghallgatásomról – Lalla szerint egyfajta „állásinterjúról” – volt szó. Charles nagyon gondosan tervezte meg az ülésrendet. Ebbe az is beleértendő, hogy az este félidejében mindenkinek át kellett ülnie máshova, egy ugyancsak gondosan kimunkált második konfigurációba (Oxfordban néha ugyanezt csinálják, de csak nagyon hivatalos vacsorákon, és akkor is csak a vacsora és a desszert között). Én többnyire egy helyben maradtam, és a többiek költözködtek. A vacsora első felében Bill Gates mellett foglaltam helyet. Nem lepődtem meg azon, hogy intelligens és rendkívül érdekes asztaltársnak bizonyult – bár ugyanezt szinte az összes többi vendégről is el lehetett mondani. Ez akkor lett ijesztően nyilvánvaló, amikor Charles felkért, hogy beszéljek, és válaszoljak a jelenlevők kérdéseire. Már nagyon sok egyetemen válaszoltam a hallgatóságnak – többek között Cambridge-ben, Oxfordban, a Harvardon, a Yale-en, a Princetonon, a Berkeley-n és a Stanfordon –, de határozottan kijelentem, hogy ennyire lassan forgó nyárson még sohasem sütögettek ilyen meleg tűz felett, mint Seattle-ben a főleg fiatalokból álló szilícium-völgyi zsenik: műszaki szakemberek, vállalkozók, kockázati befektetők, számítógépes és biotechnológus-mérnökök. Valahogyan sikerült minden kérdésre válaszolnom – még annak a vendégnek is, aki folyton a szavamba vágott, és a kérdéseit kellemetlen megjegyzésekkel fűszerezte –, és azzal az érzéssel tértem nyugovóra, hogy nem is volt olyan vészes.

A következő napot Charlesszal töltöttük, hogy jobban megismerjük egymást. Ő és a barátnője, Angela Siddal kivittek Lallát és engem az egyik seattle-i repülőtérre, ahol beszálltunk Charles helikopterébe egy hivatásos pilótával egyetemben, aki Charles utasítására elindult Puget Sound irányába (de nem mentünk át Kanadába). Egy szigeten ebédeltünk, és abban a ritka élményben volt részünk, hogy az étterem ablakából a Bald Eagle látványában gyönyörködhettünk. Visszafelé az álomszerű utazás azzal folytatódott, hogy a Seattle belvárosának pompás látványt nyújtó felhőkarcolói között repkedtünk. A reptérről Charles visszavitt minket a hotelbe, ahol tíz percre bezárkózott beszélgetni Michael Cunninghammel. Ezután Angelával távoztak, Cunningham pedig közölte velünk, hogy megvan az egyezség: tényleg megalapítják a Charles Simonyi Nyilvános Tudományos Ismeretterjesztési Tanszéket; a részleteket már odahaza kell elintézni.

Az egyik ilyen részlet az volt, hogy noha Charles teljes értékű katedrát akart alapítani, és engem akart kinevezni a vezetőjének, kezdetben nem egyetemi tanári – professzori – beosztásban kellett ellátnom a feladatomat, hanem az akkori docensi minőségemben. Ennek az volt az oka, hogy Oxfordban szigorúan fellépnek az egyetemi címek adományokkal történő „megvásárlása” ellen (feltétlenül indokolt és ésszerű biztosíték a „gazdag nagybácsi” jelensége ellen – bár az én esetemben a „nagybácsi” egy „szimónia” volt, ahogyan Charles viccesen kiforgatta a saját nevét141). Tehát nem léptettek elő, maradtam docens, sőt valamivel kevesebb lett a fizetésem is. Amikor egy évvel később érdemeim elismeréseként kineveztek professzornak, ugyanolyan alapos szigorral bírálták el az alkalmasságomat, mint bárki másét. Tehát én lettem a „Simonyi-professzor”, azaz a Simonyi-intézet tanszékvezető egyetemi tanára egy évvel azután, hogy eredetileg a Simonyi Intézet tanszékvezető egyetemi docensének neveztek ki. Ettől kezdve az utódaimat mindig „Simonyi-professzornak” nevezik majd.

Utódaimat? – igen, ugyanis Charles nagylelkűen vállalta, hogy örökre támogatja az általa alapított katedrát. Azaz nemcsak addig biztosítja a fennmaradását, amíg elérem a nyugdíjkorhatárt (pedig eredetileg csak ezt kértük), hanem adományoz egy bizonyos összeget Oxfordnak, amelynek a kamataiból nemcsak az én fizetésemet lehet fedezni, hanem az idők végezetéig minden utódomét az intézet összes egyéb kiadásával egyetemben. Ez már önmagában is nagylelkű adomány, ám Charles olyat tett, amiről ki merem jelenteni, hogy a legbőkezűbb adományozóktól is ritkaság. Az ajándékához mellékelt egy jövőbe mutató szándéknyilatkozatot, amelynek az volt a lényege, hogy határozottan kijelenti: nem próbálja megszabni, hogy a jótékonysága végső határidejét hogyan kell értelmezni az eljövendő évszázadokban. Félreérthetetlenül leszögezte, hogy lehúzta saját maga előtt a jogi sorompót:

Az eljövendő évszázadok nyilvánvalóan másmilyenek lesznek, de nem tudjuk megjósolni, hogy miben. Rátok bízom, Oxford következő nemzedékei, hogy a saját korszakotok fényében miként értelmezitek azt a szellemiséget, amelyet én a Tudományos Ismeretterjesztés Tanszékével el akartam érni.

Egy másik dokumentum, az alapító okiratok közötti manifesztum egyik részletét is fontosnak tartom a kiemelésre:

Most 1995-öt írunk, és ez a magja annak az egyezségnek, amelyet az egyetem, Richard Dawkins professzor, a katedra első gazdája és én kötöttünk. Ettől bárki eltérhet, de érdemes okosan tenni, és ha tud, visszatérni hozzá.

Ezt a kinyilatkoztatást teljes egészében közreadom. Látható, hogy a jövő érdekében a lehető legkevesebb benne a jogi csűrés-csavarás. Ha az eljövendő oxfordi generációk hűtlenné válnak hozzá, szellemként térek vissza kísérteni őket. Ennél praktikusabban is megfogalmazom: ha a nyilatkozat nyomtatásban is megjelenik egy időt álló könyvben, akkor nehezebb lesz árulást elkövetni ellene.

Là, tout n’est qu’ordre et beauté

Luxe, calme, et volupté (Baudelaire)142

Mivel számítógépes tudós vagyok, ezért úgy látom megfelelőnek, hogy az Oxford University „Nyilvános Tudományos Ismeretterjesztés” katedrájának létrehozására vonatkozó szándékaimat „programnak” nevezem. Ennek a programnak ugyanúgy munkára kell majd bírnia az eljövendő nemzedékekben a katedrát betöltő tudóst kinevező bizottságot, ahogyan a jövőben egy számítógépes program munkára bírja a processzort. Természetesen tisztában vagyok azzal, hogy a hasonlat sántít, hiszen az adminisztratív nehézségek miatt csak remélni tudom, hogy a mindenkori bizottság tiszteletre méltó tagjai megszívlelik majd a megjegyzéseimet a jelöltek elbírálásakor. Ezzel együtt is bízom abban, hogy a kinevezési folyamat szabadsága és rugalmassága tág teret ad az egyetemnek ahhoz, hogy használja, továbbfejlessze és felvirágoztassa.

Ez a rugalmasság lehetővé teszi új működési formák kipróbálását és felfedezését, de a kísérletezés során idővel akár észrevétlenül is nagymértékű eltérést eredményezhet a főiránytól. Éppen ezért programommal fix navigációs pontot kívánok felállítani a lehetőségek tengerében. Eszerint: most 1995-öt írunk, és ez a magja annak az egyezségnek, amelyet az egyetem, Richard Dawkins professzor, a katedra első gazdája és én kötöttünk. Ettől bárki eltérhet, de érdemes okosan tenni, és ha tud, visszatérni hozzá.

Az intézet feladata a „Nyilvános Tudományos Ismeretterjesztés”, ezért a vezetőjének bizonyos tudományterületek nyilvános megértését kell előmozdítania, és nem azt kell vizsgálnia, hogy a nyilvánosság miként vélekedik azokról. A „nyilvánosság” szó alatt a lehető legnagyobb közönséget értjük, ezért a folyamatba azokat az embereket (különösen más természettudományi vagy humán területek művelőit, mérnököket, üzletembereket, újságírókat, politikusokat és művészeket) is be kell vonni, akiknek megvan a lehetőségük és a képességük arra, hogy az ismeretek terjesztését befolyásolják. Ezen a ponton különbséget kell tennünk a tudósok és a népszerűsítők szerepe között. A katedrát tapasztalt tudósnak kell elfoglalnia, aki saját munkájával gazdagította a tudomány általa művelt területét, és képes rá, hogy a lehető legelvontabb módon ragadja meg a lényeget. Másfelől ott vannak a népszerűsítők, akik elsősorban a minél nagyobb hallgatóság elérésére koncentrálnak, és általában a tudomány világától elkülönülten tevékenykednek. A népszerűsítőknek megvan a maguk érdeklődési köre, sőt néha vesszőparipája. Bizonyos esetekben képesek a kevésbé iskolázott közönség elérésére is azzal, hogy az érthetőség érdekében leegyszerűsítik, vagy éppen eltúlozzák adott tudományos folyamatok vagy tények leírását. Ez legjobban utólag figyelhető meg – elég, ha csak azokra a számítástechnikai könyvekre gondolunk, amelyeket a múlt „nagy elméi” írtak, de sejtésem szerint idővel számos jelenlegi tudományos művet is ebbe a kategóriába sorolnak majd. A népszerűsítők szerepe rendkívül fontos lehet, de ezt a katedrát nem nekik szánjuk. A nyilvánosság komoly elvárásokat támaszt egy tudóssal szemben, ezért a katedrát olyan embernek kell elfoglalnia, aki képes megfelelni ezeknek az elvárásoknak.

A „megértés”, illetve az „ismeretek” szavakat egyrészt kissé költői, másrészt szó szerinti értelemben használjuk. Az a cél, hogy a publikum értékelje azt a rendet és szépséget, amely az elvont és a természeti világ egymást fedő rétegeiben rejtőzik. A közönségnek is éreznie kell azt az izgalmat és csodálatot, amelyet egy tudós átél akkor, amikor a legnagyobb talányokkal kerül szembe, és a nyilvánosságnak is tudnia kell, milyen gigászi feladat ezeknek a talányoknak a megfejtése. Az a hallgatóság, amely megfelelő ismeretekkel rendelkezik a tudomány rendjének és szépségének megértéséhez, nagyobb rálátással rendelkezik a mindennapi életben alkalmazott tudományra és annak összefüggéseire. Végül ebben az esetben a „tudomány” szó alatt nemcsak a matematikai és a természettudományok értendők, hanem azoknak a története és filozófiai vonatkozásai is. Ugyanakkor azokat a tudományágakat kell előnyben részesíteni, amelyeknek eredményei elsősorban szimbólumokkal fejezhetők ki; ilyenek a kvantumfizika, a molekuláris biológia, a kozmológia, a genetika, a számítástechnika, a nyelvészet, az agykutatás és természetesen a matematika. Ennek nem a személyes értékrendem az oka, hanem az, hogy a szimbolikus kifejezésmód teszi lehetővé azt a legnagyobb fokú absztrakciót, amelynek a matematikai és adatfeldolgozó eszközeivel óriási haladást lehet elérni. Ám ezeknek az eredményeknek az elvont természetéből következően a tudós elszigetelődhet a nagyközönségtől, és az eredmények kommunikálása is nehézségekbe ütközik. A társadalom és a tudományos világ kölcsönösen függő viszonyban áll egymással, ezért nagy veszélyeket rejt magában, ha megszakad vagy akadályozott közöttük az információ szabad áramlása.

A felsorolt célok elérése érdekében a katedra gazdájának olyan pedagógiai képességekkel kell rendelkeznie, amelyek túlmutatnak a hagyományos egyetemi felkészültségen. Képesnek kell lennie arra, hogy a média különböző területein bármilyen közönséggel hatékonyan kommunikáljon, és rendkívül fontos, hogy teljesen őszinte legyen. Természetes, hogy interakcióba kerülhet politikai, vallási és más társadalmi erőkkel, de ezek az erők semmilyen módon sem befolyásolhatják a tudományos hitelességet. Az intézetet vezető személynek tisztában kell lennie a tudományos ismeretek mindenkori korlátaival is, és képesnek kell lennie arra, hogy a bizonytalanságokat, a problémákat, a tudományt zavarba ejtő jelenségeket, sőt a hibákat is megfelelően kommunikálja.

A nyilvánosságnak meg kell értenie, milyen a tudományos gondolkodás, melyek az alapkoncepciói, és mi a szerepe a tudományos módszerekben. A szimbólumok használata ebben az esetben is izgalmas és nagyon hatékony eszköz, ezért feltétlenül élni kell velük.

Tudjuk, hogy kevés olyan ember él, akiben ezek a képességek egyesülnek, ezért úgy véljük, hogy a felsorolt tudományos képességeket másodlagosnak kell tekinteni, és elsősorban a kinevezendők pedagógiai, valamint kommunikációs tehetségét kell figyelembe venni.

Lehetővé kell tenni, hogy az intézetet vezető személy folytassa a tudományos munkáját. Ezt úgy lehet a legjobban megoldani, ha az új intézet és a vezetőjének korábbi munkahelye között szoros a munkakapcsolat. Magának az intézetnek Oxfordban kell működnie, de a vezetőjének minden lehetőséget biztosítani kell ahhoz, hogy utazhasson, és máshol is folytathasson tudományos munkát. Ennek megfelelően oxfordi oktatói és adminisztratív terheit is csökkenteni kell. Az intézetvezetőtől elvárjuk, hogy különféle populáris és tudományos médiumokban publikáljon, illetve könyveket írjon, hogy ezzel is segítse a „Nyilvános Tudományos Ismeretterjesztés” feladatának beteljesülését.

Potenciális veszélyforrás, hogy a poszt első betöltőjének korábbi intézetében megüresedő helyét nem sikerül betölteni. Abban a reményben nyújtom át ajándékomat az Oxfordi Egyetemnek, hogy Richard Dawkins jelenlegi helyét az Oxfordi Zoológiai Intézetben ugyanolyan könnyen betöltik majd, mintha más okból üresedne meg.

Külön köszönöm Dawkins professzornak, hogy segítségemre volt a program keretrendszerének kidolgozásával.

Charles Simonyi

Bellevue, 1995. május 15.

Nyilvánvaló, hogy a majdani jelölteket elbíráló bizottság mindenkori tagjainak el kell majd olvasniuk ezt a manifesztumot, és maguk előtt kell majd tartaniuk az asztalon akkor is, amikor a munkájukat végzik. Több pontra is szeretném felhívni a figyelmet. Charles megkülönbözteti a tudomány népszerűsítőit és azokat a tudósokat (akik saját munkájukkal gazdagították a tudományt), akik népszerűsítenek. A tudományos „ismereteket” is értelmezi, méghozzá „kissé költőien”. Ezt a nyilatkozatot három évvel a Szivárványbontás megjelenése előtt írta. Nagyon remélem, hogy a könyvet a kinyilatkoztatásához és eredeti óhajához is méltónak találta. Az előszóban „reneszánsz embernek” neveztem, és köszönetet mondtam „rendkívüli képzelőerőről tanúskodó tudományszemléletéért, és ahogy azt kifejezésre juttatta”143. Kifejtem, hogyan beszéltük át a dolgokat, mielőtt összebarátkoztunk, és a Szivárványbontást írásos hozzájárulásként, egyfajta „székfoglaló beszédként” ajánlom fel a párbeszédünkhöz.

A rendelkezésben különösen sokatmondó az a rész, amelyben Charles arra inti a majdani Simonyi-professzorokat, hogy vegyék figyelembe a tudomány korlátait, de ne engedjék, hogy a politikai és vallási erők befolyásolják a tudomány hiteles kommunikálását.

Charles figyelmességét jelzi az a rövid távra vonatkozó megjegyzése, hogy tudja, visszaüthet az adománya, ha lelépek, és volt intézetem nem számíthat tovább pedagógusi munkámra. Engem többek között éppen az motivált, hogy így az állattan oxfordi oktatásában lehetőség nyílik a vérfrissítésre új, lelkes fiatalok felvételével, én pedig ugyanilyen lelkesen kezdhetem meg felvilágosítói tevékenységemet az Oxfordon kívüli világban. Jöttek is sorban a kiváló biológusok: David Goldstein, Eddie Holmes, Oliver Pybus – azóta már mindegyikük köztiszteletben álló professzor –, most pedig a nagyszerű Ashleigh Griffin tölti be volt posztomat (remélem, sokáig, mielőtt belőle is professzor asszony lesz).

Simonyi-előadások

Simonyi-professzorként egyik feladatomnak a hagyományteremtést tekintettem. A könyveim jogdíjaiból – Charleséhoz képest csekély összegű adomány – professzorságom negyedik évében megszerveztem az évenkénti oxfordi Charles Simonyi-előadások sorozatát. Az alapító okirat szelleméhez híven olyan tudósokat hívtam meg, akik saját területük elismert szakértői, és maguk is sokat tettek a tudományos ismeretterjesztés ügyéért. Büszke vagyok rá, hogy a listám tele van „sztárokkal”. Közreadom az évenkénti előadók nevét az előadásuk címével együtt:

1999 Daniel Dennett A kultúra evolúciója

2000 Richard Gregory Kézfogás a Világegyetemmel

2001 Jared Diamond Miért alakult eltérően az emberiség történelme a különböző földrészeken?

2002 Steven Pinker Az üres palatábla

2003 Martin Rees A bonyolult világűr titkai

2004 Richard Leakey Miért fontos a származásunk?

2005 Carolyn Porco Orbitális pályán: A Cassini űrszonda felfedezi a Szaturnusz rendszerét

2006 Harry Kroto Meg tudja-e menteni az internet a felvilágosodást?

2007 Paul Nurse A biológia nagy eszméi

Végül 2008-as nyugdíjba vonulásom évében én tartottam a tizedik Simonyi-előadást, amelynek „A cél célja” címet adtam.

Ugyanennek az esztendőnek egy másik fénypontja volt a nyugdíjba vonulásom alkalmából John Hood egyetemi főtitkárhelyettes által a University Museumban rendezett ünnepség, amelyre minden tekintetben ugyanolyan kiválóságok jöttek el, mint három évvel később, a hetvenedik születésnapomra.

Az első két Simonyi-előadást az Állattani Intézetben tartottuk, a többit pedig a kényelmes és stílusos környezetet nyújtó Oxford Playhouse-ban. A színház felvilágosult vezetősége legalább annyit tett a tudományért, mint a színjátszásért. Már említettem, hogy ők adták elő Michael Frayn Koppenhága című nagy horderejű darabját (lásd még a 17. oldalt), amely Werner Heisenberg a II. világháború közben Niels Bohrhoz tett látogatásáról szól, majd az előadás után az oxfordi fizikusok magának Fraynnek tehették fel kérdéseiket. Michael ezután azt mondta Lallának és nekem, hogy a kérdezz-felelek komoly megmérettetés volt számára, de szerintem kiválóan kezelte a helyzetet, és ugyanez volt a véleménye több tekintélyes fizikus között például Sir Roger Penrose-nak és Sir Roger Elliotnek is.

A Heisenberg–Bohr-találkozó – most kissé ismét elkalandozom – történelmi jelentőségét az a rejtély adja, miért nem sikerült a németeknek az atombomba elkészítése. Ha valaki le tudott volna vezényelni egy ilyen munkát, az csakis Heisenberg lehetett. Vajon szándékosan késlekedett? Ebben az esetben tisztelettel kellene adóznunk az emlékének, de valószínűleg nem így volt, mint azt megtudtam Sir Rudolf Peierlstől, aki Roger Elliot elődje volt a Wykeham-intézet professzori székében, egyszersmind kollégám a New College-ban. Peierls egyike volt annak a két német származású zsidó emigráns fizikusnak, akik korrekt módon kiszámították, hogy az atombomba elkészítése elméletileg lehetséges volt, és a szövetségeseket értesítették erről (a „Frisch-Peierls–memorandumban). A régóta özvegyen élő, idős professzor meghívott minket Lallával egy hatalmas, vacsorával egybekötött ünnepségre oxfordi lakásába, ahol egymaga főzte meg az összes ételt. Amikor mindenki elment, ott maradtunk a feleségemmel mosogatni, és közben elmesélte, Heisenberg mennyire megdöbbent (a titokban készített felvételek tanúbizonysága szerint őszintén), amikor hírét vette a hirosimai robbantásnak. Ez egyértelműen arra utalt, hogy Heisenberg szerint az atombombát lehetetlen volt elkészíteni. Elmesélte azt is, milyen zseniálisan szimatolta ki ő maga, hogy a németek valószínűleg nem tesznek komoly erőfeszítéseket az atombomba előállítása érdekében. Belülről ismerte a német fizikusok világát, és azt látta, hogy Herr „Egyik” professzor, „von Másik” professzor, valamint „doktor Harmadik” még mindig a szokásos előadásaikat tartják a saját egyetemeiken. Ez arra utalt, hogy nem sorozták be őket egy, a Manhattan-tervnek megfelelő programba – már ha létezett ilyen egyáltalán. Kiváló detektívmunka! Ez a szeretetre méltó ember a háború után Oppenheimerhez hasonlóan rengeteget tett azért, hogy csökkentsék a veszélyeit annak a szörnyű fegyvernek, amelynek a születésénél bábáskodtak. Prominens tagja volt a világbéke helyreállításáért küzdő Pugwash-mozgalomnak. Amikor 1995-ben meghalt, magam is elmentem a temetésére, és mélységesen sajnáltam, hogy már nem tudtam felkérni Simonyi-előadónak, pedig sokat tett a tudományos ismeretterjesztésért. Sok másik mellett írt egy olyan könyvet is The Laws of Nature (A természet törvényei) címmel, amelynek egy dedikált példányát nekem ajándékozta, és olyan embereknek magyarázza el benne a fizikát, amilyen például én vagyok.

A Simonyi-előadásokat mindig vacsora követte, általában tizenhat vendéggel. Rendszerint a New College-ban rendeztük meg, de két ízben az Oxford melletti, időtlen szépségű Wytham Abbey-be mentünk a tulajdonosai, Michael és Martine Stewart jóvoltából, akik jelenlétükkel ugyancsak emelték a vacsora fényét. A legtöbb előadásra Charles is átruccant saját maga vezette lökhajtásos repülőjével. Az egyik ilyen vacsora alkalmával adta ajándékba azóta is legféltettebb kincsemet, A fajok eredete első kiadásának – csupán 1250 kötetet nyomtattak belőle – egyik példányát. A rám törő érzelmektől megszólalni sem tudtam, amikor felállt és egy gyönyörű beszéd kíséretében átnyújtotta.

Nagyon szerencsésnek tartom magam, amiért minden Simonyi-előadóval közeli ismeretségben voltam. Dan Dennettről akkor szereztem tudomást, amikor kollégájával, Douglas Hofstadterrel beválogatták Az önző gén egyik fejezetét (a mémekről szólót) az általuk szerkesztett gondolatébresztő The Mind’s I (Az elme énje) című antológiába. Ugyanebben az összeállításban szerepel Dan saját „Hol vagyok én” című előadásának írott változata is, amelyben azt játssza, hogy az agyát („Yorickot”) bezárták egy életfenntartó üvegkádba, ahonnan rádióval kommunikál a testével, és teljes szinkronban működik saját pontos digitális másolatával („Huberttel”), amelyet egy számítógépre töltöttek fel. Elvileg teljesen mindegy, hogy a két „agy” közül melyik irányítja a testet, és az előadás csúcspontján Dan át is vált egyikről a másikra – olyan drámai eredménnyel, amelyet miden bizonnyal felállva éljenzett a hallgatósága… … …

Jegyzetek

1 Zeitgeist: németül korszellem. (A ford.)

2 Charles Percy Snow (1905–1980) angol fizikai kémikus, regényíró, politikus. Regényei mellett híres többek között „A két kultúra” című 1959-es előadásáról, amelyben a természettudósok és „az irodalmi entellektüelek” elkülönüléséről értekezett.

3 Szójáték C. P. Snow nevével. A François Villon Ballada a hajdani hölgyekről című verséből származó szállóige francia eredetije: Où sont les neige d’antan? – Hol van már a tavalyi hó? Snow neve angolul ugyancsak havat jelent. (A ford.)

4 Emberevés. (A ford.)

5 Royal Society – szokásos fordítása: Királyi Természettudományi Társaság. A természettudományok vonatkozásában a tudományos akadémia brit megfelelője. (A ford.)

6 A felsorolásból a kötetben másutt nem említett, Magyarországon nem túl közismert személyiségek:

Steve Jones (1944–) walesi születésű biológus és közéleti személyiség, a London University volt professzora, a globális felmelegedés elleni harc egyik brit vezetője; Richard Fortey (1946–) brit paleontológus, televíziós és közéleti személyiség, a Geological Society volt elnöke; Daniel Kahneman (1934–): izraeli–amerikai pszichológus, aki 2002-ben közgazdasági Nobel-díjat kapott az Amos Tverskyvel közösen kidolgozott kilátáselméletért; Brian Greene (1963–) amerikai elméleti fizikus, a World Science Festival elnöke; Sean B. Carroll (1960–) amerikai evolúcióbiológus; Sean M. Carroll (1966–) amerikai elméleti fizikus; Victor Stenger (1935–2014) amerikai kvantumfizikus, ateista és vallási szkeptikus tárgyú könyvek szerzője.

7 A laterális (oldalirányú) gondolkodás fogalmát dr. Edward de Bono alkotta meg, 1970-ben megjelent azonos című könyvében. A laterális gondolkodás ötletgeneráló és problémamegoldó technika, amelynek segítségével úgy hozunk létre ötleteket, hogy újszerűen tekintünk a meglévő dolgokra. Míg a logikus (vertikális) gondolkodás a kiválasztott ötletet előreviszi, addig az oldalirányú gondolkodás új, friss ötleteket generál, vagy megváltoztatja a vonatkoztatási keretet. (A ford.)

8 Nagy-Britanniában az „Oxford” és „Cambridge” összevonásával képzett Oxbridge szó a két város felsőoktatási intézményeinek különbözőségét – szociális és intellektuális felsőbbrendűségét – hangsúlyozza más egyetemekkel szemben. (A ford.)

9 A kacifántos brit oktatási rendszerben ez a kifejezés a magángimnáziumokat jelenti. (A szerző)

10 A SOFAR („so far”) angol jelentése: „eddig”, de utalás a bibliai harsonákra is. A mozaikszó a „Sound Fixing And Ranging” (hangerősítés és - terelés) kifejezésből ered. (A ford.)

141 Régies, latin eredetű magyar szó, jelentése: egyházi javakkal üzérkedés, hivatalvásárlás. (A ford.)

142 Csupa szépség odalent, / csupa fény és csupa rend – Szabó Lőrinc fordítása. (A ford.)

143 Kertész Balázs fordítása. (A ford.)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Tanácsaikért, segítségükért és támogatásukért a következő személyeknek szeretnék köszönetet mondani: Lalla Ward, Rand Russell, Marian Stamp Dawkins, Sally Gaminara, Hilary Redmon, Gillian Somerscales, Sheila Lee, John Brockman, Alan Grafen, Lars Edvard Iverson, David Raeburn, Michael Rodgers, Juliet Dawkins, Jane Brockmann, Lawrence Krauss, Jeremy Taylor, Russell Barnes, Jennifer Thorp, Bart Voorzanger, Miranda Hale, Steven Pinker, Lisa Bruna, Alice Dyson, Lucy Wainwright, Carolyn Porco, Robyn Blumner, Victor Flynn, Alan Canon, Ted Kaehler, Eddie Tabash, Lary Shaffer, Richard Brown.

KÉPMELLÉKLET

Ötvenedik születésnapomra anyám az életemet ábrázoló jeleneteket festett egy szekrényre.

Az első képen a New College-i szobám látható a számítógép képernyőjén a biomorfokkal és az Oxfordra nyíló látképpel.

Ez a kép afrikai gyermekkoromat idézi fel.

Ez a kép lányomat, Julietet ábrázolja a kutyájával, két macskával és mesebeli légvárakkal.

Néhányan a hőseim közül

A főhelyre a legeslegnagyobb, Darwin került.

A SZERZŐRŐL

RICHARD DAWKINS a Prospect magazin olvasóinak szavazása szerint a világ első számú gondolkodója. Üstökösként robbant be a köztudatba Az önző gén című művével, amelyet további kimagaslóan népszerű könyvek követtek, köztük a magyarul is megjelent A vak órásmester, a Folyam az édenkertből, Az Ördög káplánja, A Valószínűtlenség Hegyének meghódítása, a Szivárványbontás, Az Ős meséje, az Isteni téveszme, A legnagyobb mutatvány, A valóság varázsa és 2014-ben önéletrajzának első része: A csoda bűvöletében.

Dawkins nemcsak a brit Királyi Természettudományos Társaság tagja, hanem a Királyi Irodalmi Társaságé is. Oxfordban a Charles Simonyiról elnevezett Nyilvános Tudományos Ismeretterjesztés Tanszék volt vezetője. Noha 2008-ban nyugdíjba vonult, továbbra is a New College munkatársa.

Munkásságáért számos kitüntetésben részesült, köztük a Királyi Irodalmi Társaság Díjában (1987), a Királyi Természettudományos Társaság Michael Faraday-díjában (1990), a japán Nemzetközi Kozmosz-díjban (1997), a Kistler-díjban (2001), a Shakespeare-díjban (2005), a Lewis Thomas-díj Tudományos Írásért kitüntetésben (2006), a Galaxy Brit Könyvdíj az Év Legjobb Könyve Szerzőjének elismerésben (2007), valamint a tudományos felvilágosító tevékenységért adományozott Nierenberg-díjban (2009).

2012-ben egy Srí Lankán tevékenykedő tudóscsoport egy új rendszertani törzset, a Dawkinsiát nevezte el a szerzőről az evolúcióról szóló tudományos felvilágosító tevékenysége elismeréséül. Dawkins ugyanebben az évben a BBC Four Beautiful Minds című sorozatában beszélt arról, mi késztette Az önző gén megírására. Az egyes epizódokban önéletrajzi részletek is szóba kerültek.

2013-ban a Prospect magazin szavazásán száznál is több ország több mint 10 ezer szavazója szerint Dawkins bizonyult a világ legnagyobbnak tartott gondolkodójának.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

ekonyvlogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL Open Font Licence