Copyright © Baráth Viktória

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-33-9

Első fejezet

– Kérem, kapcsolja ki a telefonját, nemsokára felszállunk!

A stewardess hangja hirtelen visszarántott a valóságba. Szörnyen elbambultam, mindig ez van, ha nagyon koncentrálok.

– Persze, máris. Csak egy SMS-t kell küldenem – mutatom felé a mobilomat.

– Arra még van idő – mondja, majd továbbáll természetellenesen elragadó mosolyával.

Vajon ez felvételi követelmény náluk? Aki nem tud ennyire megnyugtatóan mosolyogni, azt fel sem veszik? Nem kéne folyton hülyeségeken gondolkodnom, ez az út nem erről szól. Megírom a sablon SMS-t, amit elküldhetek mindenkinek: „Sziasztok, minden rendben, nemsokára felszállunk, ha odaértem, csörgök. Puszi!” Ez jó is lesz. Rányomok a küldésre, és már el is ment az üzenet anyunak és Lucynak. Hátradőlök az ülésemben, és csak bámulok kifelé az ablakon. Jót fog tenni végre egy kis kikapcsolódás, hosszú év áll mögöttem, így engedélyeztem magamnak egy kis pihenést. Pontosabban a családom és a barátaim úgy döntöttek, hogy szükségem van rá. Lehet, hogy kicsit tényleg túlhajtottam magam, de muszáj megtennem mindent egy jó ösztöndíjért. Ez lesz az utolsó évem az iskolában, utána választanom kell, hogy milyen szakon megyek tovább: tánc, ének vagy dráma. Mindenki meglepődött, amikor bejelentettem, hogy milyen sulit választottam. Tudom, hogy nem ez az ideális pálya számomra, mert nem igazán vagyok extrovertált, de ez az életem. Imádok énekelni, táncolni, és amikor a színpadon vagyok, olyan, mintha kicserélnének. Belebújok egy szerepbe, akkor is, ha csak énekelnem kell, így nincs lámpalázam, viszont ez csak a színpadon működik, amiből akadt már pár gondom, mivel az órákon nem tudom a maximumot nyújtani. Egyedül az igazgatónak köszönhetem, hogy még nem küldtek el. Ha jól sikerül ez az évem, pályázhatok egy neves színház ösztöndíjára a következő évre, utána pedig irány a színpad. Vagy nem.

Párizs. Ezt az ajándékot kaptam szülinapomra. Egy hét egy kis párizsi szállodában, mellette városnézés, múzeumlátogatás, de leginkább pihenés. Nem kell semmi mással foglalkoznom, csak magammal. Úgy tűnik, a szerencse is mellém szegődik, senki nem ül a mellettem lévő székben, így kényelmesebb lesz az út. Ez az első repülőutam, nem lenne kellemes, ha egy idegen mellett kapnék pánikrohamot. Félek a repüléstől, de ez egy jó módja a félelmeim legyőzésének. Jobb így, társaság nélkül. Ha kiborulok, csak hívom a mosolygós stewardesst, hogy mondjon valami megnyugtatót.

– Elnézést, szabad lesz? – szólal meg mögöttem egy hang.

Egy férfi verekedi át magát az embereken, majd megáll a mellettem lévő ülésnél, és elkezdi betuszakolni kézipoggyászát a tartóba. Hát, ez sem az én napom – gondolom magamban, és sóhajtok egy nagyot. A férfi becsukja a tartó ajtaját, és leül mellém. Rám mosolyog, és mivel őszinte a mosolya, így viszonzom. Zöld, kedves szeme majdnem olyan megnyugtató, mint a stewardess mosolya. Fészkelődik még kicsit, próbál kényelmesen elhelyezkedni, de látszik rajta, hogy feszeng. Többször beletúr vörösesszőke hajába, amitől megnyugszom – nem csak én félek a repüléstől.

– Megkérjük kedves utasainkat, hogy kapcsolják be a biztonsági öveket, nemsokára felszállunk. Ha bármire szükségük van, jelezni tudják a fejük fölött lévő sárga gombbal. Kellemes utazást kívánunk! – tájékoztatja az utasokat az egyik stewardess.

Ahogy befejezte a mondókáját, a mellettem ülő férfi nyomkodni kezdi a kis gombot. Máris? Mi lehet ilyen fontos? Előveszek egy könyvet, hátha az leköti a figyelmemet.

– Segíthetek, uram? – kérdezi a stewardess.

– Igen, mikor kérhetek italt? – érdeklődik a férfi.

– Amint felszálltunk, visszajövök, és rendelhet – válaszolja a nő, majd visszamegy a többi stewardesshez, és elfoglalják helyüket az üléseikben a felszálláshoz.

A férfin látszik, hogy nagyon ideges, folyamatosan dobol a lábával, nem tud egy helyben ülni. Hirtelen rám néz, de elkapom a tekintetem, nem akarom, hogy észrevegye, hogy őt bámultam.

– Csak a repülés miatt. Megnyugtat. Nem szeretek repülni – mentegetőzik.

– Persze, megértem. Én sem – felelem, majd visszatérek a könyvemhez.

Éppen A legyek urát olvasom, valahogy úgy éreztem, ez pont ide való. A gép lassan elkezd gurulni, mire a férfi még idegesebben mocorog. A kezét tördeli, a hajába túr, a nadrágja és pulóvere gyűrődéseit igazgatja. Fél szemmel figyelem, jobban szórakozom rajta, mint a könyvön, ami persze nem egy kimondottan szórakoztató olvasmány. Basszus, észrevette, hogy mosolygok!

– Valami vicceset olvas?

– Nem, elnézést, csak… Semmi. – A fejemet rázom, és próbálok úgy tenni, mintha olvasnék.

– Rajtam mosolyog? – fordul felém a homlokát ráncolva.

– Nem, tényleg nem. Vagyis igen. De nem szándékos. Kicsit furcsa, hogy egy felnőtt férfi fél a repüléstől.

Kicsit zavarban vagyok, mert én is félek, de neki ezt nem kell tudnia.

– Én nem félek, csak nem szeretem. Ez két külön dolog – magyarázza.

– Persze, ahogy mondja – bólogatok.

Vicces, ahogy magyarázkodik. Beletörődve fordul vissza eredeti helyzetébe.

– A gép elérte utazási magasságát – szól bele a stewardess a mikrofonba, majd mosolyogva odasétál a férfihoz, és lehajol hozzá. – Uram, milyen italt hozhatok?

A nő mosolya megváltozik, mire odaér, már nem a munkamosolyát használja, sokkal inkább flörtölős mosolynak tűnik.

– Scotch-ot. Jég nélkül – viszonozza a mosolyt a férfi.

– Máris hozom.

A nő kicsit megnyalja a száját, majd felegyenesedik. Ezt nem hiszem el. Muszáj előttem csinálniuk?

– Egy pillanat, ön kér valamit? – fordul felém a férfi.

– Ó, hogy én? – Hirtelen nem gondoltam, hogy hozzám beszél. – Nem kérek semmit, köszönöm.

– Üdítőt sem? Vizet?

– Nem, köszönöm.

– Akkor ennyi lesz – mondja a férfi a stewardessnek, aki egy utolsó mosoly kíséretében távozik.

Pár perc néma csend és kínos mosoly után a nő visszatér az itallal. A férfi megköszöni, majd egy kortyra lehúzza az egészet. Úgy tűnik, kicsit jobban érzi magát, de még mindig feszeng.

– Nyaralni megy? – kérdezi hirtelen felém fordulva.

Azt sem tudom, mit feleljek. Ez a férfi csevegni próbál velem, holott nem is ismerem, most találkoztunk először. Vagy a repülőn ez így szokás? Társalogni kell a mellettünk ülővel?

– Őőő… Igen. Úgy is mondhatjuk.

– Egyedül?

– Igen, ajándékba kaptam az utat.

– Nos, remélem, nem Liam Neeson az apja… – viccelődik.

– Nem – nevetek én is. – Nagy álmom volt eljutni Párizsba, és most eljöhettem öt napra.

– Ez nagyon jól hangzik!

– Igen, izgatott is vagyok miatta. Főleg, mert ez az első repülőutam, de máshogy elég nehéz lenne átjutni Európába… Alig várom, hogy odaérjek! Végig akarok sétálni az egész belvároson, a Champs-Élysées-n, szeretném megnézni a Louvre-t, a július 14-i felvonulást, és kávét akarok inni egy kis francia kávézóban, meg croissant-t enni reggelire.

Nem értem, hogy miért, de könnyedén kezdek beszélgetni vele, ő pedig csak hallgat, és mire a kis beszédem végére érek, mindketten elfelejtjük, hogy repülőn ülünk.

– Jajj, ne haragudjon, csak beszélek összevissza – mentegetőzöm, amikor észreveszem, hogy be nem áll a szám. – Ön is nyaralni megy?

– Dehogy haragszom, mondja csak nyugodtan, szívesen hallgatom.

– De engem tényleg érdekel.

– Tényleg? – lepődik meg.

– Igen – magam is meglepődöm, de tényleg érdekel.

– Igazából átutazóban vagyok, hazafelé.

– Kitalálom, Skócia?

– Honnan tudja? – kerekednek ki a szemei.

– Nos, ha a vörös haja, a scotch iránti szeretete és a skót akcentusa nem lenne, akkor nem tudnám megmondani… De hát… – mutatok végig rajta.

– Jogos – mondja nevetve.

Mindketten elhallgatunk.

– Megkérhetem valamire? – kérdezi, már komolyabb hangon, ismét felém fordulva.

Félreteszem a könyvemet, és én is felé fordulok.

– Mi lenne az?

– Beszélgetne velem? Ha nem figyelek a repülő mozgására, akkor kicsit jobban bírom az utazást.

– Persze – nézek rá értetlenül. – De mégis miről?

– Teljesen mindegy. Szívesen hallgatom, bármiről is mesél – mosolyog.

Már megint az a mosoly… És tényleg szívesen hallgat. Beszélgetünk Párizsról, Franciaországról, utazásokról, művészetről. A stewardess többször is odahajol hozzá, hogy hozhat-e valamit, de ő mindig megrázza a fejét, majd visszafordul hozzám, hogy folytassam. Az előbb még nagyban flörtöltek, de most szinte észre sem veszi. Mintha csak mi ketten ülnénk a gépen. El is felejtettem, hogy repülőn ülök, semmi félelem nincs bennem, és úgy látom, benne sincs. Nagyokat nevetünk, és mindenféle témát kibeszélünk, kivéve a személyeseket. Mégiscsak egy idegen. És elég ijesztő volt az a Liam Neeson-os poén… Ki tudja?! Reggelre fogunk Párizsba érni, így aludnunk kell egy keveset. Éppen az új mozifilmekről beszélgetünk, amikor már nem tudom visszatartani, lecsukódik a szemem.

– Jó reggelt! – ébreszt minket a stewardess ragyogó mosolyával. – Hamarosan elkezdjük a leszállást, kapcsolják be az öveket.

– Rendben, köszönjük – válaszolja a férfi, majd nyújtózkodik, és felém fordul.

Korán reggel is elképesztő a mosolya.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! – mondom ásítva. – Uh! Most jól jönne egy tükör. Ébredés után minden nőnek szüksége van tükörre.

– Semmi szükség rá, jól néz ki. Mármint nem áll fel a haja, meg semmi – mondja, majd idegesen fészkelődni kezd az ülésében.

– Köszönöm.

Érzem, hogy elpirulok, így el is kapom a tekintetem. A biztonság kedvéért azért próbálom lelapogatni a hajam.

A gép szépen, zökkenőmentesen landol. Az emberek rögtön felpattannak, és elkezdik kiszedni csomagjaikat a kézipoggyásztartóból. A férfi feláll és kiveszi a csomagokat, köztük az enyémet is, majd odanyújtja nekem. Egy szó nélkül szállunk ki a gépből, időnként egymásra nézünk és mosolygunk. Nem tudom, hogyan viselkedjek, még nem voltam ilyen helyzetben. Végigbeszélgettem a fél éjszakát egy idegennel, és furcsa módon úgy éreztem, mintha egy rég nem látott ismerőssel találkoztam volna. Saját érzéseinket osztottuk meg egymással, most pedig elbúcsúzunk, és nem látom többet. Kívánjak szerencsét? További jó utat? Minden jót? Egyik sem tűnik megfelelőnek. Nem akarom, hogy így váljunk el. Annyira lehangoló.

– Taxival megy? – kérdezi, amint a kijárathoz érünk.

– Igen, hívok egyet. A szállodám a belvárosban van.

– Értem – mondja, és csak áll és néz.

Lehet, azt várja, hogy én mondjak valamit? De mit?

– Hát, akkor én megyek is. Remélem, jól érzi majd magát – ennél többre nem futja.

– Jártam már párszor Párizsban. Eddig mindig jól éreztem magam, és most még jobban indult, mint eddig – mosolyog.

– Akkor… Kellemes időtöltést – viszonzom a mosolyt.

– Önnek is – válaszolja már komolyabb arccal.

Csak állunk egymással szemben. Most mit tegyek? Mit mondjak?

– Viszlát – mondom hirtelen, és elindulok a kijárat felé, meg se várom a válaszát.

Most vagy soha.

– Viszlát – hallom a hátam mögött a hangját.

A szemem sarkából látom, hogy még mindig ott áll és engem néz. Mély levegőt veszek, és továbbsétálok, egészen a taxiállomáshoz. Nem nézek vissza. Nem szabad visszanéznem.

Hosszú kocsisor fogad, mindegyik sofőr kínálja magát, ám mielőtt beszállok valamelyikbe, felhívom anyuékat, hogy megérkeztem, és hogy minden rendben volt az úton, meg persze megígérem, hogy vigyázok magamra. Miután beszéltem velük, megpróbálom felhívni Lucyt, de a telefonja ki van kapcsolva. New Yorkban még éjszaka van, így érthető, de azért hagyok egy rövid üzenetet a hangpostáján.

Mélyet szippantok a párizsi levegőből. Hát itt vagyok, a város csak rám vár. Bár legszívesebben hazarohannék a biztonságos szobámba, és ki se mozdulnék egész nyáron. De ez egy nagyszerű lehetőség. Még sosem jártam külföldön, egyedül pedig szinte sehol. Kezdem azt gondolni, hogy nem azért kaptam ezt az utat, mert annyira el szerettem volna jutni Párizsba, hanem inkább azért, hogy kicsit kitörjek a burokból. Tudom, hogy nem jó így élni, és hogy nyitottabbnak kellene lennem, de ez nem egyszerű. Én ilyen vagyok, visszahúzódó, nem könnyen barátkozom. Vele mégis olyan könnyű volt…

– Segíthetek, kisasszony? – szólal meg mellettem egy taxisofőr.

A hangjára kicsit összerezzenek, teljesen elgondolkodtam.

– Ó, beszél angolul? Nagyszerű, igen, köszönöm, a Le Montclairbe legyen szíves.

Biztos rosszul mondtam ki, mert a sofőr nevetni kezd. Kiszáll a kocsiból, és átveszi a bőröndjeimet, majd bepakolja a kocsi csomagtartójába.

– Nagyon kedves kis hotel. Majd meglátja. Párizs gyönyörű. Járt már itt?

Be nem áll a szája.

– Nem, még nem – válaszolom röviden.

Beszállunk a kocsiba, és elindulunk a hotel felé. A taxis tesz még pár kísérletet a társalgásra, de mindig egy-két szóval letudom a választ, így egy idő után feladja. A hotel előtt megáll a kocsi, és kifizetem a fuvardíjat. Még szerencse, hogy van nálam némi készpénz, nem nagyon tartok magamnál, mindig a kártyát használom. Kiszállok, a sofőr kiszedi a csomagokat, majd széles mosollyal további szép napot kíván. Az emberek nem is olyan rosszak, gondolom magamban, és elindulok a bejárathoz. Takaros kis épület, kívülről egy régi polgári házra emlékeztet, amit felújítottak. Az előtérben festmények lógnak a falon, alattuk árcédulák. Valószínűleg helyi festők képei, amiket meg lehet vásárolni. Nagyon tetszik a hely, pont ilyennek képzeltem el. Minden élénk színű, igazi művészodú. Odamegyek a recepcióhoz, ami tulajdonképpen egy bárpult, kettő az egyben. A recepciós egy piros hajú lány, kedvesen mosolyog, mikor észrevesz.

– Bonjour.

– Helló, elnézést, de nem beszélek franciául – mentegetőzöm, és reménykedek, hogy beszélnek angolul.

– Semmi probléma – mosolyog. – Volt foglalásod?

– Igen, Zoey Nichols.

– Máris nézem. – Újra belemerül a laptopjába. – Sajnálom, de ilyen néven nincs foglalás.

– Hogyhogy nincs? Biztosan lett foglalva, nézd meg még egyszer, légyszi! – kérem idegesen.

– Megnézem, egy pillanat. Nem, biztos, hogy nincs.

– Jó, semmi gond, akkor csak egy szobát kérek.

– Jelenleg nem tudok sajnos szobát adni. Telt ház van.

– Akkor esetleg másik helyen?

– Nem hiszem, hogy fogsz szobát találni. Július 12-e van, már az összes szálloda megtelt, de adok egy prospektust, ebben elég sok hotel van. Hátha…

– De ezt nem értem, ezek szerint valaki hibázott, biztosan le lett foglalva a szobám!

– Sajnálom, nem rakhatunk ki senkit a szobájából. Biztosan nem tudok szobát adni.

Látszik a lányon, hogy tényleg sajnálja, de ezzel nem vagyok kisegítve.

– Azért köszönöm.

Dühösen kapom fel a bőröndömet, és kiviharzom az épületből. Egyedül állok az utcán, és arra gondolok, lehet, hogy direkt csinálták. Azt akarták, hogy a sarkamra álljak. Nem hiszem, hogy így lenne, de ki tudja? A belvárosban 100 méterenként van egy hotel, így nekiindulok üres szobát keresni. Ahogy sétálok az utcán, látom, ahogy az emberek reggeliznek a kávézók teraszain. Iszonyatosan éhes vagyok, de nem állhatok meg, keresnem kell egy szobát, hogy a bőröndömet letehessem, kipihenjem és felfrissítsem magam. Egész délelőtt szállodáról szállodára járok, még sincs sehol egy üres szoba. Azt hiszem, feladom. Visszamegyek a repülőtérre, és előbbre hozatom a jegyem. Ez az egész utazás hülyeség volt egyedül! 50 méterre előttem meglátok még egy szállodát. Elég drágának tűnik, de az ilyen hotelekben mindig van üres szoba. Ám ha itt sem lesz, akkor irány a reptér.

Belépek a hatalmas előcsarnokba, amitől a lélegzetem is eláll. Teljesen más, mint az eddigiek, amikbe betértem. A falak és a bútorok mind fehérek és krémszínűek, a kis dohányzóasztalokon friss virágok díszelegnek porcelánvázákban, a recepciósok öltönyben és nyakkendőben csevegnek a vendégekkel. Mindenkitől megkérdezik, hogy érzi magát, mik a tervei mára, minden rendben van-e. Nem érzem magam igazán jól ezen a helyen, de nincs más választásom. Érzem, hogy itt lesz szoba. Az egész terem teli van mosolygó arcokkal, fiatalokkal, idősekkel, vendégekkel, személyzettel. Mindenki vidáman intézi a dolgát. Rosszul érzem magam farmerban és topban a sok Chanel meg Louis Vuitton között. A farmeromat egy kiárusításon vettem 10 dollárért, még csak márkanév sincs benne. Mindenesetre erőt veszek magamon, és odasétálok a recepcióshoz. A férfi arcáról lefagy a mosoly, amikor meglát a szakadt farmeromban.

– Helló. Beszél angolul? – kérdezem.

– Igen, természetesen. Miben segíthetek?

Próbál kedves lenni, de az arcáról süt az ellenszenv.

– Az érdekelne, hogy van-e szabad szobájuk?

– Máris megnézem. – Gyanakvó tekintetét a monitorra szegezi. – Szerencséje van, kisasszony. Az egyik foglalásunkat visszamondták, így felszabadult egy szoba.

– Ó, nagyszerű. És mennyibe kerül?

– 315 euró. – A férfi kíváncsian fürkészi tekintetem, hogy mit szólok az árhoz.

– Öhm, rendben. Egy éjszakára is kiadják?

Kicsit több, mint terveztem, de meg tudom oldani. Legalább lesz hol aludnom ma éjszaka.

– Nem. A minimum foglalás kiemelt időszakban négy éjszaka.

Na, erről ennyit.

– Értem. Hát, nincs más választásom. Csak egy pillanat, megkeresem a kártyámat.

Idegesen kotorászni kezdek a válltáskámban. Átkutatom az egészet, de nem találom a pénztárcámat. A recepciós mélyet sóhajt, majd türelmetlen pillantást vet rám.

– Csak egy pillanat. Biztos, hogy ide tettem. Meg kell lennie!

Keresem, keresem a kis piros tárcámat. A férfi egyre türelmetlenebb.

– Kisasszony, sajnos nincs időm erre, ha megtalálta, jöjjön vissza! – És már lép is el előlem.

– Várjon, most azt hiszi, hogy direkt csinálom? Hogy direkt nem találom a tárcámat?

– Én nem mondtam ilyet, csak sok a vendégünk, és nincs erre időm, sajnálom – feleli halkan. – És kérem, vegye lejjebb a hangját. Nem szívesen látunk ilyen vendégeket.

– Hogyhogy ilyen vendégeket? – háborodok fel. – Hát ide figyeljen! Életemben először repültem, egyedül vagyok egy idegen kontinensen, idegen országban, távol az otthonomtól. Elcseszték a foglalásomat. Nincs szobám, nincs hol aludjak. Egész nap fel-le rohangáltam a városban, 40 fokban. Végre találok egy szobát, erre észreveszem, hogy valószínűleg ellopták a pénztárcámat. Éhes vagyok, szomjas vagyok, fáradt vagyok, nyűgös vagyok, le akarok zuhanyozni, és erre maga meggyanúsít, hogy ingyenélő vagyok? – A végére érve már kiabálok.

Ekkor veszem észre, hogy az egész lobby engem néz. Szinte megfagyott a levegő.

– Valami probléma van, Philippe? – szólal meg mögöttem egy ismerős hang.

Hirtelen nem tudom, hogy ki az, ám amikor megfordulok, meglátom azt az ismerős, zöld szempárt. Ugyanolyan hatással van rám a mosolya, mint először, bár most nem nyugtat meg, csak még hevesebben ver a szívem.

– Helló – lihegem.

Ennyire maradt energiám a nagy beszédem után. Úgy érzem, hogy menten szétnyílik alattam a föld és elsüllyedek szégyenemben.

– Helló. Valami gondja akadt a szobájával? – kérdezi a férfi mély, nyugtató hangján.

Hirtelen meg se tudok szólalni a meglepetéstől. Mit keres ez itt?

– Öhm… én… – habogom, miközben a padlót bámulom.

– A kisasszony szobát kért, de nincs rá pénze, így sajnos nem tudom a rendelkezésére bocsátani – szól közbe a recepciós.

– Nem nincs rá pénzem, hanem ellopták a pénztárcámat! – Azt sem tudom, hova nézzek, bárhova, csak ne őrá. – De már megyek is. Majd megoldom máshogy. Viszlát.

Felkapom a bőröndömet, és indulok a kijárat felé. Érzem, hogy hideg könnycseppek csurognak végig a forró arcomon.

– Várjon! – szól utánam a férfi.

Mire megfordulok és megtörlöm a szemem, már a recepcióshoz beszél franciául. Kicsit kényelmetlenül érzem magam, mivel még mindig mindenki engem bámul. Legszívesebben elfutnék, de kíváncsi vagyok, mit mondanak. A recepciós értetlen képet vág. Egy szót sem értek abból, amit beszélnek. A srác hirtelen rám néz, én elkapom a tekintetem. Mire megint felnézek, már a monitort kémleli. Bólogat, mire a férfi mosolyog, és kezet fognak.

– Kisasszony, lenne szíves kitölteni a bejelentkezési lapot? – szól felém a recepciós már sokkal kedvesebb hangon, mint pár perccel ezelőtt.

– Minek? – ráncolom a homlokom.

– A 208-as szoba az öné. Ki kell tölteni a papírokat – világosít fel.

– De én…

A recepciósról a férfira pillantok kérdőn. Majd vissza. Nem tudom, mit mondjak. Egy idegen férfi fizette ki a szobámat? Miért?

– Nyugodjon meg! Ajándék, amiért olyan kedves volt a gépen. – A hangja olyan meleg és mély, hogy a szívem ismét normál ütemben ver.

– Délután bemegyek egy bankba, veszek ki pénzt valahogy, és akkor…

– Szó sem lehet róla! – szakít félbe. – Az ajándékot nem szokás kifizetni.

– De ez nagyon sok pénz! Hogyan tudnám meghálálni?

– Ebédeljen velem. Nem szeretek egyedül enni, és úgy hallottam, éhes. – Játékos mosoly jelenik meg az arcán.

– Ó… hallotta?

Hát ez elég kínos.

– Az egész szálloda hallotta! – nevet.

– Igaz… – nevetek én is, a kezemet tördelve.

– Szóval? – kérdezi.

Nagy levegőt veszek, miközben belenézek azokba a megnyugtató zöld szemekbe, és úgy érzem, nincs mitől félnem.

– Rendben – bólintok. – Köszönöm, Mr.…

– MacClay. De szólítson csak Owennek, kérem.

– Köszönöm, Owen.

– Részemről az öröm, Miss…

– Nichols – vágom rá, mielőtt még átgondolnám a dolgot.

– Miss Nichols… – ráncolja a homlokát. – Nos, nyugodtan töltse ki a lapot, pakoljon le a szobájában, frissüljön fel. Találkozzunk az étterem előtt, mondjuk egy óra múlva?

– Rendben.

Engem is meglep, mennyire könnyen belemegyek az egyezségbe. Itt van egy idegen férfi, kifizette a szobámat, és még ebédre is meghív. Miért? Lehet, hogy valami sorozatgyilkos. Vagy emberrabló. Tudja, hogy egyedül jöttem, hogy nincs itt más velem. Jobb lesz, ha vigyázok.

– Akkor egy óra múlva! – Megint rám mosolyog, majd elindul a liftek felé.

Csak nézek utána, ahogy távolodik, és egyszer csak azon kapom magam, hogy a fenekét bámulom. Biztos sportol valamit. Rádöbbenek, hogy a recepciós meg engem néz, úgyhogy gyorsan elkapom a tekintetem. Elveszem a pultról a bejelentkezési papírokat meg egy tollat. Ott állva gyorsan kitöltöm őket.

– Köszönöm, Miss Nichols – mondja széles mosollyal Philippe.

Mintha kicserélték volna.

– És a kártyája – teszi hozzá.

– Köszönöm. – Átveszem a kártyát, és épp indulnék, amikor valami eszembe jut. – Kérem, kezelje bizalmasan az adataimat.

– Mr. MacClay-től nem kell tartania. Törzsvendég nálunk, az egyik legmegbecsültebb.

– Értem. Azért kérem…

– Nem fogja látni az adatait, Miss Nichols – nyugtat meg a recepciós.

– Köszönöm. Adnék borravalót, csak hát… Várjon!

Találok egy 5 dollárost a zsebemben, és odaadom a srácnak. Nem lehet sokkal idősebb nálam.

– Miss Nichols, erre semmi szükség – emeli fel a kezeit.

– De, ragaszkodom hozzá. Tudom, hogy a hallgatásért fizetni kell – súgom oda neki, mire felnevet, és elteszi a pénzt.

Felkapom a bőröndömet, és a lifthez sétálok. Még mindig nem hiszem el, hogy ez az egész megtörtént. Ha én ezt a csajoknak elmesélem! Valószínűleg Lucy lecsesz, hogy mire gondoltam, amikor elfogadtam a szobát, Amy pedig arra lesz kíváncsi, hogy néz ki Owen. A lift kellemes dallamot játszik, mikor megérkezik. Beszállok, veszek egy mély levegőt, és megnyomom a 2-es gombot. Mennyi minden történt velem egy nap alatt! Egész életemben nem volt részem ennyi izgalomban, most meg mintha minden a feje tetejére állt volna. Hirtelen itt állok a nagybetűs élet közepén. Mindig előre megterveztem mindent, hogy ne kerüljek ilyen helyzetbe, de most muszáj lesz alkalmazkodnom. Talán még valami jó is kisülhet belőle. Ezt a hetet kiélvezem, bármi történjen is, nem leszek többet az a visszahúzódó kislány, aki eddig voltam.

A lift megáll a második emeleten. Kiszállok, és elindulok a folyosón, hogy megkeressem a szobámat. Végighúzom a kártyát az érzékelő előtt, mire az ajtó halk búgással kinyílik. Belépek, és hirtelen eláll a lélegzetem. Hatalmas szobát kaptam! Fehér és halvány rózsaszín csíkos tapéta fedi a falakat, az ablakokon könnyű, fehér függöny lóg, ami éppen hogy megszűri a napfényt, ami egyenesen a szobába süt. Aztán megpillantom jobbra a hatalmas fehér baldachinos franciaágyat, mellette az éjjeliszekrényeken frissen vágott fehér és rózsaszín kála áll porcelánvázákban. Balra nyílik a fürdőszoba, aminek egyik sarkában kétszemélyes pezsgőfürdős kád áll, a másikban egy hidromasszázsos zuhanyzó. Késztetést érzek, hogy ledobjam a ruháimat és bevessem magam a zuhanyzóba, ám hirtelen eszembe jut valami. Kirohanok a fürdőből, egyenesen az erkélyre, és igen, az Eiffel-torony… egyáltalán nem látszik, csak a szemben lévő épület. A filmekben az összes hotelszobából rálátni; ez olyan nagy kérés lenne? Állok az erkélyen, és az utcán sétáló tömeget nézem, aztán eszembe jut, hogy nincs időm erre, készülődnöm kell.

Legszívesebben a szobámban maradnék. Nem… Legszívesebben el sem váltam volna tőle. Miért van rám ekkora hatással? Fogalmam sincs, de nem futamodhatok meg, ezen a héten nem. Beállok a zuhany alá, és lemosom magamról Párizs porát. Jó poros város. A hajamat is megmosom, közben igyekszem erőt gyűjteni. Beszélgetnem kell majd Owennel, nem ülhetek csöndben. Most más a helyzet, mint a gépen. Ott csak egy utastárs volt, akivel általános témákról beszélgettünk, hogy hamarabb teljen az idő. Biztos meg fogja kérdezni, hogy mit csinálok. Nem akarok magamról beszélni, mert akkor eszembe jut, hogy ki vagyok, és az nem lenne szerencsés. Ő nem ismer, lehetek akárki. Ki kell találnom valami mesét. Elvégre is, ezen a héten nem az uncsi Zoey akarok lenni, aki mindenkinek meg akar felelni. Improvizálni fogok. Úgyis kijöttem a gyakorlatból. Lassan két hónapja nem álltam színpadon. Ott minden sokkal egyszerűbb, hátha itt is beválik az álarc a lámpaláz ellen.

Fürdés után kiválogatom a ruháimat. Nem akarok farmerban megjelenni, de túl sem akarok öltözni, így a piros, mell alatt húzott, pánt nélküli nyári ruha mellett döntök, az egyetlen ruha mellett, amim van. A ruhatáram nagyrészt rövidnadrágból, farmerból és pólókból áll. A többi ruhát visszadobálom a táskámba. Megszárítom a hajam, amit lazán kiengedve hagyok. Túl sokáig volt copfba fogva, és már fáj tőle a fejem. Mikor elkészülök, belenézek a tükörbe. Mintha nem is én lennék. Ritkán engedem ki a hajam, pedig ez az egyetlen dolog magamon, amit igazán szeretek. A hosszú, barna hajamat, ami lágyan omlik a vállaimra. Ritkán hordok szoknyát vagy ruhát, ezért kicsit kényelmetlenül érzem magam, de elvégre egy menő szállodában vagyok, és egy gazdag pasival fogok ebédelni. Nem jelenhetek meg akárhogy! Teljesen elkészültem, de van még negyed óra a találkozóig. Eszembe jut, hogy senki nem tudja, hogy hol vagyok. Valakivel beszélnem kéne, de a szüleimet nem hívhatom fel, így is eléggé aggódnak értem, hát még ha ezt elmesélném! Lucy szintén azt mondaná, hogy húzzak el olyan gyorsan, ahogy csak tudok. Csak egy ember maradt.

– Szia, Amy! – szólok bele a telefonba.

– Hellooóka! Megérkeztél? Minden rendben? Lucy nem is szólt.

Ő teljesen más, mint én és Lucy. A fiatalok gondtalan életét éli, nem aggódik semmin, bulizik, pasizik, mellette viszont keményen tanul. Erős személyisége eleinte megijesztett, de egy idő után megszoktam, és néhány esetben kifejezetten jó, hogy ő van nekem.

– Hagytam neki üzenetet, de ezek szerint még nem hallgatta meg. Na, mindegy. Igen, itt vagyok.

– És milyen a hotel? Olyan jól néz ki, mint a képeken?

– Ami azt illeti… Valamit elszúrtak a foglalással, így nem ott szálltam meg. Ráadásul kiraboltak, szóval nincs meg a kártyám, egy fillér nélkül vagyok. Pontosabban volt 5 dollárom, de odaadtam a recepciósnak.

– Várj, várj, mi van? Most akkor hol vagy?

– Egy másik szállodában.

– Pénz nélkül? Hogy csináltad? – A hangjában némi csodálatot fedezek fel.

– Hát, ez egy másik történet… – Érzem, hogy a mosolyom hallatszik a hangomon.

– Zoey… Pasi van a dologban? – Már ő is nevet. – Mindent tudni akarok! Jó pasi? Hogy néz ki? Hány éves? És egyáltalán, hogyan?

– A repülőn mellettem ült, és csak beszélgettünk. És igen… Azt hiszem, elég jó pasi.

– Elég jó pasi? Hát akkor hajrá!

– Most ugye csak hülyéskedsz? Tudod, hogy nem vagyok olyan! És különben is!

– Igen, tudom, hogy nem vagy olyan. Ez én vagyok. Mindenesetre vigyázz magadra, és ha valami van, hívj, oké?

– Persze, hívlak. Figyu, a többieknek ne mondd el, légyszi, hogy mi történt. Nem akarom, hogy aggódjanak. SMS-ben átküldöm a szálloda nevét és címét, tudnál egy kis pénzt kölcsönözni? Amint hazaértem, megadom, csak hozzá kell jussak a számlámhoz.

– Persze, semmi gond, írd meg, hogy mennyi kell. A többieknek nem szólok, ez a mi kis titkunk marad – nyugtat meg.

– Köszi. Most mennem kell, hivatalos vagyok egy ebédre – mondom fennhéjázós hangon.

– Hajrá!

Leteszem a telefont, és megírom SMS-ben a címet. Belenézek utoljára a tükörbe, ellenőrzöm a hajam és a ruhám. Most már tudom, hogy ki akarok lenni.

Még nem késő. Visszamehetek a szobámba és bezárkózhatok. Nem kell találkoznom vele. A recepción hagyok pénzt egy borítékban, és kész – fut át az agyamon, miközben lefelé sétálok a lépcsőn, de már késő. Mire leérek az aljára, ő már ott áll az étterem bejáratánál. Nem öltözött ki, mégis árad belőle az elegancia. Nagyon férfias. Farmerben és világoskék ingben van, ami még jobban kiemeli aranyló vörös haját. Idegesen nézegeti az óráját, de amint észrevesz a lépcsőn, elmosolyodik, mintha megkönnyebbült volna. Lassan sétálok oda hozzá, közben végig a szemembe néz.

– Nagyon csinos – mondja halkan, és végigmér tetőtől talpig.

– Köszönöm.

Igyekszem nem elpirulni, de érzem, hogy izzik a fülem. Még jó, hogy kiengedve hagytam a hajam. Mindig vörös lesz a fülem, ha izgatott vagyok vagy zavarba jövök.

– Remélem, éhes. Nagyon jól főznek – próbál beszélgetést kezdeményezni, majd kinyitja nekem az ajtót.

– Tegnap este óta nem ettem, szóval igen, azt hiszem, jól fog esni az ebéd.

Belépünk az étterem előterébe, ahol a teremfőnök fogad. Owen kér egy asztalt két személyre, franciául. A pincér az asztalunkhoz vezet minket, az épület belső udvarába. A bútorok ugyanolyan kifinomultak az étteremben is, mint az egész szállodában. Mintha egy kis kastély kertjében lennénk, teli virágokkal, bokrokkal, még egy szökőkút is van középen. Nagyon romantikus. Jól érzem itt magam, mintha egy kis boldogságot és megnyugvást éreznék. Owen kihúzza nekem a széket, majd ő is leül. Igazi úriember. Nem tudom, miért féltem ettől a helyzettől. Látszik rajta, hogy ő is ideges.

A pincér odanyújtja nekünk az étlapot. Ráncolom a homlokom, és próbálom kivenni, hogy mi mit jelent. Angolul szerepelnek az ételek, mégis olyan szavakkal vannak tele, amiről még nem is hallottam. Felnézek, és látom, hogy Owent szórakoztatja a kínlódásom.

– Fogalmam sincs, hogy ezek mit jelentenek – ismerem be.

– Mit enne? – mosolyog rám barátságosan.

– Igazából mindegy, olyan éhes vagyok, hogy bármit felfalnék. Tudja, mit? Magára bízom.

– Bátor dolog! – húzza fel a szemöldökét, de még mindig mosolyog.

– Hát, veszélyesen élek.

Egyenesen a szemébe nézek. Látom rajta, hogy zavarba jött, mert elkapja a tekintetét.

– Ahhoz képest eléggé kiborult a recepción.

– Igen, egy kicsit még nekem is sok volt a veszélyből.

Mindketten nevetünk, majd hosszú csönd támad. Nem merek ránézni. Vajon túl messzire mentem? Épp kezd kínossá válni a csönd, amikor megjelenik a pincér, megmentve a helyzetet.

– Kér valamit inni? – kérdezi Owen.

– Ásványvizet.

A pincérhez fordul, és rendel. Legalábbis gondolom, hogy azt csinálja, mert egy szót sem értek belőle, és csak remélni tudom, hogy nem csigát vagy valami tengeri herkentyűt fogok kapni. Nézem, ahogy beszél. Ahogy a francia szavakat ejti ki, ahogy mozog a szája. Elbambulok, és csak akkor térek észhez, amikor a pincér elveszi előlem az étlapot. Udvariasan meghajol, majd elindul a konyha felé.

– Nézze, Miss Nichols… – fordul felém Owen.

– Amy – vágok közbe. – Csak Amy…

– Amy… Nagyon szép név – mosolyodik el. – Tudom, hogy furcsa ez az egész helyzet, de szeretném megnyugtatni, hogy nem kell félnie. Örülök, hogy velem ebédel, de az, hogy kifizettem a szobáját, nem kötelezi semmire.

– Nem, én szívesen jöttem.

– Komolyan? – lepődik meg.

– Igen. Jót beszélgettünk a gépen, gondoltam: miért ne?

Rámosolygok, pár pillanatig mélyen a szemembe néz. Megint hevesebben kezd dobogni a szívem.

– Ennek örülök – viszonozza a mosolyt.

A pincér közben visszatért az italokkal. Letesz elénk egy-egy poharat, amiben jég és citromkarika van, vizet tölt, majd ismét meghajolva távozik.

– Ez aztán a kiszolgálás.

– Igen, ez a város egyik legjobb magánszállodája. Nem szeretem a nagy szállodaláncokat. Ez sokkal személyesebb és… Romantikusabb.

Megint érzem, hogy ég a fülem. Mi van ma velem? Owen folyamatosan engem néz, nem tolakodóan, inkább félénken, és ez tetszik. Soha nem voltam még férfival ebédelni. Az eddigi barátaim lerendezték a randit a sarki hamburgeresnél, aztán megkérdezték, hogy melyikünkhöz menjünk fel, és ez a gondolat kicsit elszomorít. Hiába határoztam el, hogy bátor leszek és belevaló, amint megláttam ezt a férfit, minden bátorságom elszállt. Miért gondolkozom ilyeneken, ez nem randi! Csak egy ebéd. A pincér ismét megjelenik, két tányérral a kezében. Leteszi az ételeket elénk, és jó étvágyat kívánva távozik. Idegesen pillantok a tányéromra, majd megkönnyebbülök, mikor látom, hogy kacsát kaptam.

– Kacsa – fújom ki megkönnyebbülten a levegőt.

– Remélem, szereti. Isteni kacsamellet sütnek, és a hagymalekvár is nagyon finom.

– Hagymalekvár? Még szerencse, hogy nem terveztem ma csókolózni! – nevetek fel, majd gyorsan el is hallgatok.

Tiszta hülye vagyok. Miért mondtam ezt? Te jó ég, szánalmas vagyok…

– Még szerencse – mosolyog rám vissza Owen.

Jó étvágyat kívánunk egymásnak, és nekikezdünk az ételeknek.

– És mit tervezett erre az öt napra?

De jó, hogy témát váltott…

– Van egy pár múzeum, amit szeretnék megnézni. Meg persze a felvonulást. A barátaim elláttak jó tanácsokkal, hogy hova menjek, mit nézzek meg.

– És még tanul? – kérdezi.

Váratlanul ért a kérdés. Improvizálnom kell.

– Igen. Művészettörténetet tanulok. Végzős vagyok. – Legalább az utolsóval nem hazudok.

– És milyen szakirányon van?

– Festészet – vágom rá gyorsan.

Festészet? Van egyáltalán olyan szak? Hátha ő sem tudja…

– És ön? Mivel foglalkozik? – Gyorsan témát váltok, mielőtt kiderül, hogy fogalmam sincs a festészetről.

– Hogy én? – köszörüli meg a torkát. – Nekem van egy cégem, ott dolgozom.

– Egy cég? És mivel foglalkozik ez a cég?

Jesszusom, akkor innen van ennyi pénze! Saját cég…

– Ami azt illeti, ez egy elég összetett vállalkozás. Lényegében színészeket, zenészeket, művészeket képviselünk.

– Olyan, mint egy ügynökség?

– Olyasmi. Igazából több egy ügynökségnél. Amint valaki az ügyfelünk lesz, onnantól mindent mi intézünk neki. Ügynököt, ügyvédet, asszisztenseket. Mindent.

– Ez izgalmasnak hangzik. És Skóciában van erre igény? Nem mintha lebecsülném az országot, csak hát… érti…

– Igen, értem, mire gondol – mondja nevetve.

Olyan szépen nevet!

– Edinburgh-ban van a cég központja, de vannak irodáink világszerte.

– Huh… És ezt mind maga csinálta egyedül?

Teljesen zavarban vagyok. Nemcsak jól néz ki és gazdag, de még befolyásos is…

– Részben, de azért sok segítséget kaptam.

Miután befejezte az evést, szépen elrendezi az evőeszközeit. Én is úgy döntök, hogy elég lesz, mert már majdnem kipukkadok. Elrendezem az evőeszközöket, megtörlöm a számat, és iszom kicsit.

– Köszönöm, igazán finom volt. Rég ettem normális ételt.

– Kollégista? – kérdezi nevetve.

– Igen, általában szendvicsen élek, néha eszem csak az étteremben – vallom be.

Pár pillanatig bámul rám, majd mély levegőt vesz, és elkapja a tekintetét.

– Tudja, elég jól ismerem Párizst. Ha gondolja, szívesen elkísérem városnézésre.

– Ez nagyon kedves, de így is sok idejét raboltam már el. Biztos van más, jobb dolga is.

– Más lehet, hogy van, de jobb biztos nincs – néz mélyen a szemembe.

Az egész testem lemerevedik. Most mit csináljak? Persze hogy több időt akarok vele tölteni, már a város sem érdekel, csak folytatni akarom a beszélgetést. Nem akarom elengedni.

– Szóval? – kérdezi ismét.

Teljesen bepánikoltam. Fogalmam sincs, hogy mit mondjak. Vele akarok lenni, de nem tudom, hogy ez jó ötlet-e.

– Elnézést, ki kell mennem.

Felpattanok a székből, majd elviharzom a vécék felé. Berontok a mosdóba, keresek egy üres fülkét, és bezárkózom. Lehajtom az ülőke tetejét és ráülök, arcomat a kezembe temetem. Egyértelmű, hogy nem tudok tisztán gondolkodni, túlságosan is az érzelmeimre figyelek. Racionális döntést kell hoznom, ami egyedül tuti nem fog menni. Fel kell hívnom valakit.

– Na, mi a helyzet? – kérdezi Amy a telefonban.

– Minden rendben. Éppen ebédelünk. Kedves, normális, jó vele beszélgetni. Azt mondta, hogy szívesen megmutatja a várost.

– De izgi! És mit mondtál?

– Azt, hogy ki kell jönnöm. Nem tudom, hogy mit csináljak.

Valaki kiveszi Amy kezéből a telefont.

– Azonnal tűnj el onnan! – szól bele Lucy.

– Amy elmondta? – háborodok fel.

– Még szép, hogy el. Kihúztam belőle, megvannak a módszereim. De te mit keresel még ott? Eszednél vagy? Egy idegen férfi, ki tudja, hogy milyen, hogy mit csinál veled!

Akármit csinálhatna velem… Hogy mi? Nem vagyok normális!

– Beszélgettünk, és rendesnek tűnik.

– Nem ismerkedni mentél oda. Gondolkozz reálisan! Holnap megérkezik a pénz, add neki oda, és húzz el! Semmi keresnivalód ott. És ha történik veled valami?

– Talán igazad van… Nem gondolkodtam – sóhajtom.

– Hát nem! Köszönd meg az ebédet, és tűnés!

– Az lesz… Köszi, Lucy.

Nem tudom, hova gondoltam. Elment az eszem, ezt nem csinálhatom! Szörnyen veszélyes lenne vele kettesben maradni, hiszen nem tudok róla semmit, csak a nevét. Erőt veszek magamon, és kisétálok a mosdóból. Owen rögtön a bejáratnál vár.

– Minden rendben? Olyan sápadtnak tűnt az előbb – mondja aggódva.

– Igen, minden rendben. Köszönöm az ebédet, de most mennem kell. Egyedül szeretnék lenni.

Nem merek a szemébe nézni, mert akkor elgyengülök.

– Kedves, hogy segíteni akar, de megleszek egyedül – motyogom.

Látszik rajta, hogy nem érti, mi történik.

– Megbántottam valamivel? Azt hittem, hogy…

– Pedig nem! – szakítom félbe. – Igazán rendes volt öntől, hogy kifizette a szobámat, meg hogy meghívott ebédre, de nem fogadhatok el ennél többet. Én nem ilyen vagyok! Én nem beszélgetek idegenekkel, nem ismerkedek, én jobban érzem magam egyedül. Ezért is vagyok egymagam. Szeretek a saját szabályaim szerint élni! – Kis szünetet tartok, ki kell fújnom magam, mert elég hevesre sikeredett a beszédem.

Owen csak bámul rám, nem tudja hova tenni a dolgot.

– Holnap kapok pénzt – folytatom –, a recepción hagyom egy borítékban a szoba árát.

– De mondtam, hogy nem kell – rázza a fejét.

Belenézek a szemébe, amiben csak szomorúságot látok.

– De igen. Köszönöm az ebédet. Ég önnel!

Ezzel kiviharzom az étteremből, mielőtt még meggondolnám magam. Fölszaladok a szobámba, becsapom magam mögött az ajtót, és megállok a szoba közepén. Ez meg mégis mi volt? Erőtlenül rogyok le az ágyra. A fejem félig lelóg, és csak fekszem, mondogatom magamnak, hogy ez volt a helyes, mégsem nyugszom meg. Írnom kell egy SMS-t.

„Elküldtem.”

Nincs kedvem többet írni, inkább visszateszem a fejem az ágyra. Pár másodperc múlva jön a válasz.

„Jobb lesz így. Érezd jól magad. Jackson is puszil.”

Jackson… vele nem is beszéltem, mióta megérkeztem. Erőt gyűjtök, és kipakolom a többi ruhámat a bőröndből, hogy átöltözzek. Amikor kiveszem az egyik pólómat, kiesik belőle 100 dollár. Biztos anyu tette bele, vészhelyzetre, és lássuk be, ez most annak tűnik. A pénz mellett egy kis dobozkát is találok. Teljesen egyedül vagyok a szobában, mégis zavarba jövök, ezért gyorsan bedobom a táskámba, mintha csak égetné a kezemet. Már a tudat is aggaszt, hogy anyu ilyeneket képzel rólam. Kiveszek egy farmert is, meg a kék Converse-emet, majd átöltözöm és felfogom a hajam. Folyamatosan Owen jár a fejemben. Talán kicsit elvetettem a sulykot, amikor úgy letámadtam, kicsit kedvesebb is lehettem volna hozzá. És mi volt az a hülye szöveg a szabályokról? Most biztos nem tart normálisnak. Amúgy meg kit érdekel, hogy minek tart?

Elindulok felfedezni a várost. Egyedül. Végignézek két kisebb múzeumot, de nagyon máshoz nincsen kedvem. Gondoltam, sétálgatok kicsit, de mire észbe kapok, már este van és sötét. Nem tudom, mihez kezdjek. Céltalanul bóklászom, jár az agyam, de nem tudom megfogalmazni, hogy mi bánt, egyszerűen csak zaklatott vagyok, így jobbnak látom visszamenni a szállodába. Nem vagyok nagy piás, de egy ital most jólesne. A szálloda előtt két sarokkal meglátok egy bárt. Jó helynek tűnik, belesek az ablakon, és látom, hogy elég sokan vannak bent, úgyhogy tényleg nem lehet rossz. Bemegyek, és leülök a bárpultnál.

– Egy cosmopolitant kérnék – mondom a mixernek.

– Máris!

– Várjon csak! – szólok utána. – Legyen inkább scotch.

A mixer bólint, és kitölti az italomat, majd odatolja elém, én pedig kifizetem. Beleszagolok, de el is kapom a fejem. Már az illata is szörnyű. Egyszer kóstoltam már, de csak az maradt meg bennem, hogy nem bírtam meginni. Óvatosan belekortyolok. Elkerekednek a szemeim, majdnem visszaköpöm a pohárba, de bent tudom tartani. Soha nem ittam még ennél rosszabbat. Hogy lehet ezt meginni? Sőt, szeretni? Nagy nehezen gyűröm le a maradékot. Érzem, ahogy végigégeti a nyelőcsövemet és a gyomromat, nem szoktam hozzá az erős italokhoz, általában sört vagy bort iszom, kivételes alkalmakkor koktélt. Nem is bírom a keményebb piákat.

Körbenézek, és mindenhol kisebb-nagyobb társaságokat látok, együtt nevetnek, hülyéskednek. Én meg itt ülök egyedül. Lehet, hogy rossz ötlet volt egyedül eljönnöm. Azt hittem, élvezni fogom, de csak egyre rosszabb, szörnyen magányosnak érzem magam. Rendelek még egy pohárral, hátha sikerül kicsit kikapcsolnia az agyamat. Lehet, mégis megkérem Owent, hogy mutassa meg a várost. Bár ahhoz előtte bocsánatot kéne kérnem, elég csúnyán beszéltem vele, pedig ő csak kedves akart velem lenni. Holnap megkeresem, és bocsánatot kérek. Miután lehúztam a következő adagot, megáll mellettem egy magas szőke fiú, majd rendel a pultostól, aztán rám mosolyog, és kérdez valamit franciául.

– Sajnálom, de nem értem – rázom a fejem.

– Egyedül? – kérdezi újra.

– Ó, igen. A barátom a szállodában maradt.

Ezt meg miért mondtam?

– Á, értem.

Megkapja a két pohár fehérbort, majd magyaráz még valamit a pultosnak, és rám mutat. Értetlenül nézek rá.

– A következőre a vendégem. Üdvözlöm a barátját, szerencsés fickó.

Rám mosolyog, és visszasétál a barátaihoz. Most kikezdett velem? Hatalmas vigyor jelenik meg az arcomon, ám amint belekortyolok a scotch-ba, lehervad a mosolyom és olyan grimaszt vágok, mintha citromba haraptam volna. Gyorsan lehúzom az egészet, mielőtt még visszakívánkozna az eleje. A harmadik már nagyon nem esik jól, de kárpótol a tudat, hogy egy srác hívott meg rá.

Kellemes ez a kis bár. Ha itt lenne Lucy és Amy, biztos egész éjjel itt ülnénk, de nincsenek itt, úgyhogy írok nekik egy SMS-t.

„Lucy. Nem adsz jó tanácsokat.”

Rosszul érzem magam. Kérek még egy kört, hiszen mit árthat? Az égető érzésen kívül észre se veszem, hogy ittam, a negyedik már simán lecsúszik. Folyamatosan csak arra gondolok, hogy megbántottam Owent. Próbálok nem gondolni rá, de egyszerűen nem megy. Bűntudatom van, bocsánatot kell kérnem tőle. Igen, az lesz a legjobb, megyek, és bocsánatot kérek. Kifizetem az italomat, és felpattanok a székből. Hoppá, ez nem volt jó ötlet… Meginog alattam a föld, és kell pár másodperc, amíg visszanyerem az egyensúlyomat. Nagy lendülettel indulok a szálloda felé. Még jó, hogy tornacipő van rajtam, különben simán elhasalnék. Már csak egy sarokra vagyok, de egyre homályosabban látok. Sikerült a huszonegyedik szülinapom előtt először, úgy igazán berúgnom. A szállodába lépve igyekszem moderálni magam. Mély levegőt veszek, és odasétálok a recepcióhoz, ahol Philippe már előre mosolyog.

– Miss Nichols! – üdvözöl széles mosollyal, majd átnyújtja a kártyámat.

– Jó estét!

Viszonzom a mosolyt, és próbálom leplezni, hogy mennyire szétestem. Közelebb hajolok hozzá, hogy senki ne hallja a beszélgetésünket. Igyekszem az arcára koncentrálni, de nem igazán sikerül, folyamatosan hunyorgok.

– Mondja, Mr. MacClay is titkosíttatta az adatait? – suttogom.

Körülnéz, és ő is közelebb hajol.

– Mire lenne kíváncsi? – kérdezi hunyorítva.

Éjjel akarok bekopogni hozzá? És ha már alszik? Inkább megvárom a reggelt.

– Nem lényeges! – rázom meg a fejem, miközben kiegyenesedem. – Azért köszönöm.

Fogom a kártyámat, és gyors léptekkel beszállok a liftbe, ami szerencsére pont a földszinten van.

– 908-as – kiáltja utánam Philippe, miközben nevetve csóválja a fejét.

– Köszi! – intek neki vissza.

A liftben megnyomom a kilences gombot. Az jó magasan van. Legalább van időm átgondolni, hogy mit is akarok mondani. Először is bocsánatot kérek a viselkedésem miatt. És körülbelül ennyi… Talán megkérem, hogy mutassa meg a várost. Vagy legalábbis adjon tanácsot, hogy merre induljak. Igen, ennyi elég is lesz. Lassan megy a lift, közben dobolok a lábammal. Nem veheti észre, hogy ittam, az elég gáz lenne. Kicsit megpofozom az arcomat, hogy magamhoz térjek. Ahogy megáll a lift, meg kell kapaszkodnom, nehogy elessek. Ez érdekes lesz.

Kilépek a folyosóra, és látom, hogy elég ritkásan vannak az ajtók. Ezek biztos nagyobb szobák, mint a lentiek. Előttem van egy tábla, ami azt mutatja, hogy 905–910-ig a szobák jobbra vannak, így arra indulok. Még egyszer átgondolom magamban: kopogás, bocsánatkérés, esetleges városnézés. Gombóc van a gyomromban. Talán az idegesség miatt, vagy azért, mert a scotch eleget tartózkodott bennem és szeretne visszatérni a nagyvilágba. Én az utóbbira tippelek.

908-as… Ez lesz az. Összeszedem minden energiámat és bátorságomat, és bekopogok. Izzad a tenyerem, úgy érzem, el fogok ájulni. Ahogy kinyílik az ajtó, a világ egy pillanatra megáll körülöttem. Owen áll előttem, bokszerben és pólóban. Nem tudom, hirtelen hova nézzek, a tekintetem végigsiklik az egész testén.

– Amy? – néz rám meglepetten és egy kicsit álmosan.

– Én csak…

Mi van velem? Kapkodom a levegőt, egy hang se jön ki a torkomon. A szemébe nézek, látom, hogy össze van zavarodva. Elfelejtettem, hogy miért jöttem, egy szót se tudok kibökni. Olyan szépen elterveztem mindent, de most, hogy látom, nem tudok gondolkozni. Egy pillanat műve az egész, de végül rájövök, hogy mit is akarok. Közelebb lépek hozzá, lábujjhegyre állok, a kezeimet összekulcsolom a nyaka körül, és megcsókolom. Erősen, határozottan. Igen, most már biztosan tudom, mit akarok. Őt. Egy pillanatra bizonytalanul csókol vissza, aztán megfogja a derekamat, és magához húz. Soha nem éreztem még, hogy ennyire kívánnék valakit. Kikapcsol az agyam, csak a szájára és kezeire koncentrálok. Szinte felfaljuk egymást. Olyan gyorsan történik minden, a reflexeim így is csődöt mondtak, de most még nehezebb koncentrálnom. Csak az ösztöneimre hallgatok. Kicsit megemel a derekamnál, és beljebb lép a szobájába, de az ajkai nem hagyják el az enyémet. Belöki az ajtót, és még beljebb húz. A kezei simogatják a hátamat a gerincem mentén, fel-le, amitől az egész testem megfeszül. A hajába túrok a jobb kezemmel, és erősebben húzom magam felé a fejét. Nagyon jó érzés. Csodálatos. Elhúzza az ajkait, de a homlokát az enyémhez nyomja.

– És mi van a szabályokkal? – kérdezi zihálva.

Egyenesen a szemébe nézek.

– A fenébe velük! – válaszolok zihálva én is, és újra rávetem magam.

Erősen húz magához, szinte kipréseli belőlem az összes levegőt, de egyáltalán nem bánom. Megemel, éppen csak annyira, hogy a lábam ne érje a földet. Az ajkaink egy pillanatra sem hagyják el a másikét. Istenien csókol, el tudnám ezt viselni egész életemben. Elindul jobbra, a hálószoba felé, mire a szívem még gyorsabban kezd verni. Az alkohol kikapcsolta a fölösleges érzékeimet, és felerősítette a többit. Az ágy lábához érünk, érzem a vádlimnál a kemény fát. Ledobom a táskámat az ágy mellé. Megfogja a pólóm alját és felhúzza, átbújtatja rajta a fejemet, utána megint megcsókol. A számat, az államat, a nyakamat. Hátradöntöm a fejemet, becsukom a szemem. Érzem a bőrömön, ahogy szuszog, majd a szája újra a számra tapad. Még soha nem volt ilyen jó! Én is megszabadítom a pólójától, közben lerúgom a cipőimet. Végigsimítok a mellkasán. Izmos, de nem az a nagyon kigyúrt fajta. Tökéletes. Nem bírom tovább, hátradőlök az ágyra, és húzom magammal őt is. Kicsatolom az övemet, ő pedig lehúzza a nadrágomat, a bugyimat és a zoknimat. Visszafelé végigcsókolja a lábam, a combom, a hasam és a nyakam. Közben kibújok a melltartómból. Alig fogom fel, hogy mi történik, mégis majd felrobbanok.

– Táska! – lihegem.

Belenyúl a táskámba, és kiveszi belőle a kis csomagot. Felülök, lehúzom a bokszerét, majd úgy esünk egymásnak, mintha ez lenne életünk utolsó órája. Mint akik évek óta szomjaznak, és végre vízhez jutottak. Csodálatos érzés, a testünk együtt mozog, szinte eggyé válunk. Azt hittem, ilyen csak a filmekben van. Elengedem magam, nem gondolok semmire, csupa érzés vagyok. A keze simogatja a combomat, a fenekemet, néha erősebben markol. A hátába kapaszkodok, és erősen húzom magamhoz. Óvatosan beleharap a fülcimpámba, mire felnyögök. Erre egyre hevesebben kezd mozogni, majd hirtelen megfeszülnek az izmai. A testem reagál, szinte lemerevedek. Pár pillanatig nem mozdulunk, megszűnik körülöttünk a világ. Csak ő és én vagyunk. Mellém fekszik, és csak kapkodjuk a levegőt. Soha nem éltem még át ilyet.

– Azt hiszem, most már tegeződhetünk – szólal meg.

Nevetek, majd közelebb húzódom hozzá, a fejem a mellkasára hajtom. Átkarol, a hajamat simogatja. Hosszú nap volt a mai, egy pillanat alatt álomba merülök.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com