JESSICA KNOLL

SZERENCSE

LÁNYA

Libri Kiadó

Copyright © Jessica Knoll, 2015

Hungarian translation © Komáromy Rudolf, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Luckiest Girl Alive, Simon & Schuster,

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

Borítófotó © Europress/Getty Images

Fordította Komáromy Rudolf

ISBN 978-963-310-995-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A világ összes TifAni FaNellijének

Igen, megértem

1. FEJEZET

Megvizsgáltam a kezemben tartott kést.

– Ez a Shun. Érzi, milyen könnyű a Wüsthofhoz képest?

Ujjamat a penge tövének boszorkányos sarkához nyomtam, próbálgattam az élét. Az elvileg nedvességnek ellenálló nyél hamar nyirkossá vált a markomban.

– Szerintem ez a formai megoldás jobban illik az ön testalkatához. – Fölnéztem a kereskedősegédre, amint bevetette azt a szót, amit az emberek mindig használni szoktak olyan alacsony lányok jellemzésére, akik alig várják, hogy valaki végre „soványnak” merje titulálni őket. – Az ön törékeny alkatához.

Mosolygott, mintha ezt hízelgőnek kellene találnom. Karcsú, elegáns, kecses – íme, egy bók, ami elméletileg akár le is fegyverezhet.

Újabb kéz jelent meg a képben, bőre több árnyalattal világosabb, mint az enyém, és a nyél felé nyúlt.

– Megfoghatom?

Erre a férfira is fölnéztem: a vőlegényemre. Ez a szó nem nyugtalanított annyira, mint a nyomában következő. A férj. Az utóbbi szorosabbra húzza a derékfűzőt, belső szerveket nyomorgat össze, vészjelzés pattogó ütemével hajt páni félelmet a torkomba. Dönthetek úgy, hogy nem hagyom. Nesztelenül a hasába csúsztatom az edzett nikkelből és rozsdamentes acélból készült pengét (a Shunt, mivel arra jutottam, hogy az jobban tetszik). Az eladó valószínűleg egyetlen méltóságteljes „ah!” kiadására szorítkozott volna. A háta mögött álló anya, a nyűgös kisbabát cipelő látszott sikítozós fajtának. Lesírt róla, hogy az unatkozók és cirkuszolók ama veszedelmes kombinációja, aki majd könnyekben úszva, élvezettel számol be a támadásról a később a helyszínre sereglő sajtótudósítóknak. Gyorsan visszaadtam a kést, nehogy megfeszüljek, nehogy előrelendüljek, nehogy örökké teljes riadókészültségben várakozó szervezetem minden egyes izma mintegy robotkormányzásnak engedelmeskedve húzódjon össze.

– Lelkes vagyok – mondta Luke, ahogy a Williams-Sonomából az Ötvenkilencedik utcára léptünk, és nyomunkban az áruházi klímaberendezés jéghideg lehelete tódult ki. – Te nem?

– A vörösboros pohár nagyon tetszik. – Összekulcsoltam vele a kezemet, hogy kimutassam, mennyire komolyan beszélek. A „készletek” gondolatát nem bírtam elviselni. Tudtam, hogy végül elkerülhetetlenül hat zsemletányérunk, négy salátás tányérunk meg nyolc lapostányérunk marad, és sosem lesz érkezésem, hogy pótdarabokkal egészítsem ki a kis porceláncsaládokat. Ott durcáskodnak majd a konyhaasztalon, Luke folyton ajánlkozik, hogy elteszi őket, én meg ráreccsenek, hogy „még ne!”, mígnem egy szép napon váratlan, hóbortos ihletem támad, a négyes-ötössel fölmetrózom a Williams-Sonomához, ott aztán beviharzom, mint valami harcias Martha Stewart, és megtudom, hogy időközben kivonták a forgalomból a Louvre-mintás szervizt, amelyre oly sok esztendővel azelőtt a választásunk esett. – Pizzát ennék.

Luke nevetve megszorította a derekamat.

– Hová fér beléd?

Megdermedt a kezem a markában.

– Gondolom, a sok edzés az oka. Éhen halok.

Hazudtam. Még mindig háborgott a gyomrom az ebédre elfogyasztott vaskos melegszendvicstől, amit úgy megtömtek sózott marhahússal, sajttal, savanyú káposztával, ahogy az esküvői meghívós borítékot szokás mindenféle vicikvacakkal.

– Mehetünk a Patsy’sbe?

Próbáltam úgy fölvetni, mintha abban a pillanatban jutna eszembe az ötlet, holott valójában már egy ideje arról fantáziáltam, hogy kiemelek egy cikket a Patsy’s tésztakorongjából, az olvadt sajt szálakat húz, de nem szakad el, kénytelen vagyok az ujjaimmal elcsippenteni, és ráadásként még egy pötty mozzarellát kapok, ami a szomszédos pizzaszeletről csusszan le. Ez a kéjes álom végtelenített üzemmódban ismétlődött múlt csütörtök óta, amikor úgy döntöttünk, vasárnap lesz a napja, hogy végre elintézzük az anyakönyvi hivatali bejelentkezést. („Az emberek érdeklődnek, Tif.” „Tudom, anyu, majd sort kerítünk rá.” „Már csak öt hónap az esküvőig!”)

– Én nem vagyok éhes – von vállat Luke –, de ha tényleg akarod…

Igazán rendes tőle.

Kézen fogva haladtunk tovább, átmentünk a Lexington Avenue túloldalára, kerülgettük az erős lábú nők csapatait, akik fehér bermudában és masszív gyaloglócipőben cipelték mindazokat a Victoria’s Secret Ötödik sugárúti fehérnemű-szaküzletében föllelt kincseket, amelyek a lánc minnesotai egységében nem kaphatók; meg egy Long Island-i lánykülönítményt – gladiátorszandáljuk szíja úgy tekeredett barnára sült vádlijukra, mint bőrindák a fatörzsre. Luke-ra néztek. Majd rám. Nem vonták kétségbe a dolgot. Valóban fáradhatatlanul dolgoztam azért, hogy méltó vetélytársnőjükké, afféle ifj. John F. Kennedyhez illő Carolynná váljak a vőlegényem mellett. Balra fordultunk, fölballagtunk a Hatvanadik utcáig, ott megint jobbra vettük az irányt. Még csak délután ötöt mutatott az óra, amikor átkeltünk a Harmadik sugárúton, és a vendéglő terített asztalait gazdátlanul találtuk. A víg New York-iak ilyenkor még villásreggelizni szoktak. Anno én is közéjük tartoztam.

– Kint? – kérdezte a hosztesz. Bólintottunk, mire egy üres asztalról fölkapott két étlapot, és intett, hogy kövessük.

– Kaphatok egy pohár montepulcianót?

A lány méltatlankodva vonta föl a szemöldökét, és el tudtam képzelni, mire gondolhat – az a pincér dolga –, én azonban bűbájosan mosolyogtam rá: Látja, milyen kedves vagyok? Micsoda oktalan viselkedés ez? Szégyellhetné magát!

Luke-hoz fordult.

– És önnek?

– Csak vizet kérek. – A nő távozása után: – Nem is értem, hogy tudsz vöröset inni, amikor odakint ekkora a hőség.

Vállat vontam.

– A fehér egyszerűen nem megy a pizzához.

A fehérbort azokra az estékre tartottam fenn, amikor felszabadultnak és csinosnak éreztem magam. Amikor futotta az erőmből, hogy figyelmen kívül hagyjam az étlap tésztarovatát. Egyszer megírtam egy tippet a Women’s Magazine-ben: „Egy felmérés kimutatta, hogy amint eldöntöttük, mit rendeljünk, az étlap becsukásának fizikai művelete elégedettebbé tehet bennünket választásunkkal. Határozzunk tehát a hirtelensült nyelvhal mellett, és csapjuk össze azt az étlapot, mielőtt fölajzott szemezésbe kezdenénk a vodkás tollhegytésztával!” LoLo, a főnököm aláhúzta a „fölajzott szemezésbe” kifejezést, és azt írta alá: „falrengető”. Jesszusom, de utálom a hirtelensült nyelvhalat.

– Szóval, mi tennivalónk maradt még?

Luke hátradőlt a székén, tarkójára tette a kezét, mint aki felülésekbe kíván kezdeni, a legteljesebb ártatlansággal ejtette ki ezeket a veszekedésgerjesztő szavakat. Méreg gyűlt barna szemembe, és siettem kipislogni.

– Rengeteg. – Az ujjaimon számláltam. – Az összes papír, vagyis a meghívók, a menükártyák, a programfüzetek, az ültetőkártyák, minden ilyesmi. Még fodrászt meg sminkest kell keresnem, aztán koszorúslányruhát kiokoskodnom Nellnek és a csajoknak. Még az utazásszervezőre is vissza kell térnünk… dubaji nászutat tényleg nem szeretnénk. Jó, tudom – emeltem föl a kezemet, mielőtt Luke megszólalhatott volna –, nem tölthetjük a mézesheteket végig a Maldív-szigeteken. Nem sokáig bírod idegekkel a strandon heverészést. De utána esetleg beiktathatnánk néhány napot Londonban vagy Párizsban?

Luke elszánt arccal bólintott. Orrán egész évben szeplők virítanak, május közepére azonban szétterjednek a halántékáig, és november végéig meg is maradnak. Ez volt a negyedik közös nyarunk, és minden évben figyeltem, ahogy a sok jóféle, egészséges szabadtéri tevékenység – futás, hullámlovaglás, golfozás, sárkányeregetés – hatására megsokasodnak Luke orrán a barna foltocskák, mint megannyi ráksejt. Egy időre még bennem is visszataszító lelkesedést gerjesztett a mozgás, endorfintermelés, tartalmas időkihasználás iránt. Még a másnaposság sem csappanthatta meg ezt a jótékony buzgalmat. Akkoriban szombat délutánonként egyre állítottam be a vekkert, és Luke imádnivalónak találta ezt.

– Pöttöm létedre milyen nagy az alvásigényed – mondogatta, miközben délután az orrával bökdösött föl.

„Pöttöm” – újabb megjelölés a testemre, arra a testre, amit gyűlölök. Mivel érhetném már el, hogy valaki „girhesnek” nevezzen?

Végül töredelmesen bevallottam: nem arról van szó, hogy rendkívüli alvásmennyiséget igényelek, csak amikor azt hiszik, hogy alszom, valójában nem is. El sem bírom képzelni, hogy ugyanakkor adjam át magam az öntudatlan állapotnak, amikor mindenki más is álomba merül. Csak akkor tudok aludni – tényleg aludni, nem pedig összeszorított ajakkal pihenni, amin megtanultam hét közben élni –, ha napfényben tündököl a Szabadság-torony, és átkényszerít az ágy másik oldalára, ha hallom Luke pepecselését a konyhából, ahogy tojásfehérjéből süt omlettet, s a szomszéd lakásban civakodnak, hogy ki vitte ki utoljára a szemetet. Csupa banális, hétköznapi emlékeztető, hogy az élet olyan unalmas, ami igazán senkit sem rémíthet meg. Ez a tompa zaj a fülemben, na, ez kell ahhoz, hogy elaludjak.

– Arra kellene törekednünk, hogy mindennap beütemezzünk egyvalamilyen tevékenységet – vonta le a következtetést Luke.

– Luke, én naponta háromfélét ütemezek be.

Hangomban bántó élesség rezgett, amit ki akartam küszöbölni. Ráadásul jogom sem volt hozzá. Naponta valóban háromfélével kellene foglalkoznom, ehelyett bénultan ülök a számítógépem előtt, és marcangolom magamat, mert nem csinálok mindennap háromfélét, pedig megfogadtam. Megállapítottam, hogy ez több időt emészt föl, és lelkileg is megterhelőbb, mint ha ténylegesen elvégezném naponta azt a három istenverte dolgot, és ennélfogva indokoltan dühöngök.

Eszembe jutott az az egyetlen dolog, amit tulajdonképpen kézben tartok.

– Tudod, mennyit huzakodom a meghívóssal?

Számtalan kérdéssel nyaggattam az esküvői papírneműről gondoskodó nádszálvékony ázsiai nőt, aki idegeskedésével felbőszített: nem fog-e garasoskodásnak tűnni, ha a meghívó magasnyomással készül, de a visszajelző kártya nem; észreveszi-e bárki is, ha a borítékok címzéséhez kalligráfust szerződtetünk, de a meghívó szövegéhez nem? Megrémültem, hogy olyan döntést kell hoznom, ami leleplezhet. Hat esztendeje élek New Yorkban, és ez olyan, mint valami prolongált mesterdiplomás kurzus arról, miként keltsünk gondtalanul vastag bukszájú benyomást – csak most már tőzsdefertályi árnyalattal. Az első szemeszterben megtanultam, hogy a suliban még áhítattal övezett Jack Rogers saruról üvölt, hogy „Nekem az én huszadrangú főiskolám körül forog a világ!” Új tengelyt találtam az univerzumnak, így hát az arany, ezüst és fehér lábbelim egyenesen ment a kukába. Akárcsak a hurka formájú mini Coach táskám. (De durva!) Azután következett a felismerés, hogy a Kleinfeld, ami addig szerfölött elegántosnak, ízig-vérig New York-i intézménynek tetszett, voltaképpen snassz menyasszonyiruha-varroda, amit csakis Manhattanen kívüliek látogatnak (emkások – ennek a jelentését is megtanultam). A szupertrendivé előlépett egykori húsos negyedben szemeltem ki helyette egy kis butikot, ahol a ruhaállványokon gondosan összeválogatott Marchesa-, Reem Acra- és Carolina Herrera-kreációk sorakoznak. Na és a félhomályos, zsúfolt lokálok a tagbaszakadt kidobókkal és piros kötélkordonnal, az odabent féktelenül lüktető Tiëstóval és hiphoppal? Magukra adó városlakók nem így töltik a péntek estéiket. Nem, ők inkább tizenhat dollárt szurkolnak le egy porció fodros endíviáért, vodka-szódával öblítik le egy East Village-i lebujban, miközben filléresnek kinéző, ámde 495 dolláros Rag & Bone bokacsizmiben feszítenek.

Hat ráérős esztendő állt rendelkezésemre, hogy eljuthassak oda, ahol most tartok: bankszférabeli vőlegény, pertu a csúcskategóriás Locanda Verde bisztró hoszteszével, csuklómon a Chloé legújabb modellje himbálózik (nem egy Céline, de legalább nem valami monstruózus Louis Vuittonnal parádézom, mintha az lenne a világ nyolcadik csodája). Ez bőségesen elegendő idő szakértelmem csiszolgatására. No de az esküvőszervezés, az már sokkal meredekebb beletanulási görbét követel. Az ember novemberben eljegyzi magát, azután egy hónapja van, hogy tanulmányozza a témát, fölfedezze, hogy a Blue Hill-i pajtát – ahová a házasságkötését elképzelte – már lestoppolták, és most már a patinás bankpaloták a nyerők, ahol húszezer dolláros helyiségbérleti díjat számítanak föl. Két hónapig tűnődhet esküvői magazinok és blogok fölött, tanácskozhat meleg kollégáival a Women’s Magazine-nél, ráeszmélhet, hogy a vállpánt nélküli menyasszonyi ruha szembántóan elcsépelt. Na most akkor három hónapja marad az egész hóbelevancra, és még kerítenie kell fotóst, akinek a portfóliójában véletlenül sem akad csücsörítő ara (ez nehezebb, mint első hallásra hinnénk), koszorúslányoknak való ruhát, ami a legkevésbé sem úgy fest, mint valami koszorúslányoknak való ruha, plusz virágost, aki képes idényen kívül szellőrózsát beszerezni, mert hát mi mást, bazsarózsát? Ne amatőrködjünk már! Egyetlen rossz húzás, és máris mindenki átlát az ízlésesen barnítóspray-s barnaságon, meglátja alatta a csóringer digó spinét, akinek halvány segédfogalma sincs, mi fán terem az asztali etikett. Azt hittem, huszonnyolc évesen befejezhetem már a bizonygatást, és végre lazíthatok. De nem, ez a küzdelem az életkor előrehaladtával csak egyre véresebbé válik.

– És még mindig nem adtad meg a címeidet a kalligráfusnak – zúgolódtam, bár titkon megkönnyebbültem, hogy több időm jut az idegbeteg papírnemű-szállító gyötrésére.

– Rajta vagyok – sóhajtotta Luke.

– Ha nem kapom meg őket ezen a héten, nem fogják idejében kézbesíteni a meghívókat. Egy hónapja könyörgök.

– Dolgom volt!

– Mit képzelsz, nekem nem?

Zsörtölődés. Sokkalta ocsmányabb, mint egy felhevült, tányérhajigáló veszekedés, nem? Legalábbis akkor, ha a hajigálás után szeretkezés jön a konyhakövön, és a Louvre-folyondármintás porceláncserepek girlandot nyomnak az ember hátába. Bezzeg egyik férfi sem érez különösebb késztetést, hogy letépje a ruhát a párjáról, aki éppen arról tájékoztatta, méghozzá zsémbesen, hogy őurasága egy magányosan úszkáló kolbászt hagyott hátra a vécécsészében.

Ökölbe szorítottam és kinyitottam a kezemet, szétterpesztettem az ujjaimat, mintha úgy szertefoszlathatnám a dühöt, mint a Pókember hálóját. Csak ki kell mondani!

– Bocsáss meg! – Mellesleg a legszívfacsaróbb sóhajomat is hozzátoldottam. – Egyszerűen kimerültem.

Luke arcán láthatatlan kéz suhant át, mind letörölte róla a miattam keletkezett bosszúságot.

– Miért nem mész orvoshoz? Szedhetnél valamit álmatlanság ellen.

Bólintottam, úgy tettem, mintha fontolgatnám az ötletet, de az altató nem más, mint tablettázott sebezhetőség. Valójában a párkapcsolatom első két esztendejét kellett volna visszakapnom, azt a rövid haladékot, amikor Luke-kal összegabalyodva feküdtem, az éjszaka elillant, és nem éreztem szükségét, hogy üldözőbe vegyem. Ha nagy ritkán ébredezni kezdtem, láttam, hogy Luke szája szöglete még álmában is fölfelé görbül. Luke jóindulata úgy hatott, mint a rovarirtó, amivel a szülei nantucketi nyaralóját fújtuk be, erélyesen elűzte a rettegést, azt a riasztóan higgadt, mindenütt jelen lévő érzést, hogy valami rossz készülődik. Ám közben valamikor – pontosabban, ha igazán őszinte akarok lenni, nagyjából nyolc hónapja, vagyis akkor, amikor eljegyeztük egymást – visszatért az álmatlanság. Kezdtem ellökdösni Luke-ot, ha szombat reggel megpróbált fölébreszteni, hogy fussunk át a Brooklyn hídon, pedig azt három év óta majdnem minden szombaton megtettük. Luke nem holmi érzelgős kiskutya – nagyon is látja a hátralépést, de ez bámulatos módon csak fokozza irántam tanúsított odaadását. Mintha kihívásnak tekintené, hogy visszaváltoztasson.

Nem vagyok vakmerő regényhősnő, aki eljátssza, hogy sejtelme sincs önnön visszafogott szépségéről és rafinált bájáról, de volt idő, amikor tényleg nem értettem, mit eszik rajtam Luke. Jól nézek ki – igaz, dolgoznom kell rajta, de a nyersanyag adott. Luke négy évvel idősebb nálam, ami nem olyan jó, mint a nyolc, mégis valami. Azonkívül szívesen művelek „extra” dolgokat az ágyban. Habár Luke és én egészen eltérően definiáljuk az „extraságot” (nála a kutyapóz meg a hajhúzás számít annak, nálam pedig a puncim villanyozása betömött szájjal, hogy elfojtsuk a sikoltozásomat), az ő felfogása szerint dilisen kielégítő a nemi életünk. Szóval, igen, eléggé tisztában vagyok magammal ahhoz, hogy tudjam, mit lát bennem Luke, de Manhattan közepe táján dugig vannak a bárok magamfajta lányokkal, édes kis természetes szőke babucikkal, akik egy szempillantás alatt négykézlábra ereszkedve himbálják a lófarkukat Luke-nak. A babuci valószínűleg vörös téglás, fehér zsalugáteres családi házban cseperedett föl, nem olyanban, aminek a hátsó frontján csiricsáréra mázolt deszkaburkolat hivalkodik, mint annak idején a miénken. De egy babuci semmiképpen sem nyújthatná Luke-nak azt, amit én nyújtok, mégpedig a borotva élét. Én vagyok a rozsdás és bacikkal fertőzött penge, ami belenyes Luke sportcsillagéletének kifogástalanul eldolgozott varrataiba, és azzal fenyegeti, hogy miszlikbe vagdossa. Neki pedig tetszik ez a fenyegetés, a veszély lehetősége. Igazából azonban nem kívánja látni, mi telik tőlem, a cakkos szélű vágásokat, amiket hasítani tudok. Kapcsolatunk legnagyobb részében a felszínt kaparásztam, kísérleteztem, mekkora nyomást gyakorolhatok, mielőtt kiserkenne a vér. Ezt már kezdem unni.

A drágalátos hosztesz szándékos trehánysággal zöttyentett le elém egy borospoharat. Rubinvörös folyadék csordult ki a pohár peremén, tócsába gyűlt a talpa körül, mintha lőtt sebből folyna.

– Tessék parancsolni! – csivitelte, rám villantva szerintem tutira legutálatosabb mosolyát, ami azonban az én skálámon még a mérhetőség küszöbét sem érné el.

És ezzel máris felgördült a függöny, vakított a rivaldafény: kezdődjék az előadás!

– Jaj, ne! – hökkentem meg, és mutatóujjammal megütögettem két metszőfogam határvonalát. – Egy nagy spenótcafat. Pont itt!

A hosztesz a szájához kapott, nyaktól fölfelé lángba borult az arca.

– Köszönöm! – makogta, és elsomfordált.

Luke szeme értetlen kék bolygópár a lusta alkonyi napfényben.

– Nem is spenótos a foga.

Komótosan az asztal fölé hajoltam, lehörpöltem a borom tetejét, hogy megóvjam fehér farmeromat. Aki jót akar magának, ne kezdjen ki gazdag, fehér tyúkokkal meg a fehér farmerjukkal.

– Nem spenótos. De akkor is elefes.

Luke nevetése helyettesítette a tapsvihart. Lenyűgözve csóválta a fejét.

– Komisz tudsz lenni, hallod-e?

– A virágos valószínűleg óradíjat számít föl a másnapi eltakarításért. Átalányárat kell kialkudnod a megbízási szerződésben.

Hétfő reggel. Hát nem velem együtt szállt be abba a tetves liftbe Eleanor Tuckerman, szül. Podalski, szerkesztőkollégám a Women’s Magazine-nél, aki ha hivatali óráiban épp nem az én tehetségemen élősködik, akkor az esküvőkkel és illemszabályokkal összefüggő valamennyi téma szaktekintélyének mezében tetszeleg? Eleanor egy évvel ezelőtt ment férjhez, és azóta rendületlenül olyan áhítatos tisztelettel tárgyal az eseményről, mint mások szeptember 11-éről vagy Steve Jobs haláláról. Képzelem, hogy mindaddig így folytatja, amíg be nem kapja a legyet, azután pedig majd világra hozza legújabb nemzeti kincsünket.

– Komolyan mondod? – tagoltam elszörnyedten, levegő után kapkodva a két szót.

Eleanor a riportokért felelős vezető szerkesztő, így nekem is fölöttesem, és négy évvel idősebb nálam. Fontos, hogy kedveljen, és ehhez nem kell sok. Az ilyen csajok mindössze annyit igényelnek, hogy az ember bambis ártatlansággal meressze rájuk a szemét, és csüngjön az ajkukon, hogy osszák meg vele a bölcsességüket.

Eleanor bólintott. Halálkomolyan.

– Átküldöm neked e-mailben a szerződésemet, hogy lásd, mi a teendő.

Azt már nem tette hozzá, hogy és hogy lásd, mennyit pengettünk, pedig hát baromira ez volt a lényeg.

– Az óriási segítség lenne, Eleanor! – áradoztam, és kivillantottam minap fehéríttetett fogsoromat. A felvonó ajtaja csilingelve jelezte szabadulásomat.

– Jó reggelt magácskának, Miss FaNelli!

Clifford kacérkodva csippentett a szemével. Eleanor semmit sem kapott. Clifford huszonegy esztendeje a Women’s Magazine recepciósa, és különféle, képtelenebbnél képtelenebb okokból utálja azok többségét, akik naponta elhaladnak a pultja előtt. Eleanornak az a bűne, hogy rémes, de azonkívül egyszer kiment egy e-mail, miszerint linzer található a teakonyhában. Clifford, aki nem hagyhatta magukra a telefonokat, továbbította az értesítést Eleanornak, és megkérte, hogy hozzon neki egy szemet, valamint egy kávét annyi tejjel, amennyitől teveszínűre halványul. Eleanor éppen értekezleten ült, és mire elolvasta az üzenetet, a linzer elfogyott. Mindazonáltal odavitte a férfinak a drágalátos, teveszínű kávéját, Clifford azonban fölhúzta az orrát, és azóta jó, ha összesen öt szót szólt Eleanorhoz. „A dagadt trampli valószínűleg bezabálta az utolsót ahelyett, hogy nekem adta volna” – sziszegte nekem az „incidens” után. Eleanor nagyjából a leganorexiásabb egyén, akit ismerek, és úgy nevettünk, hogy majd megszakadtunk.

– Jó reggelt, Clifford! – köszöntem vissza diszkrét integetéssel, eljegyzési gyűrűm szikrázott a neoncsövek seregének fényében.

– Nézzenek oda, micsoda szoknya!

Clifford füttyentett, tekintete elismerően tapadt a harminckettes bőrtubusra, amibe a tegnapi szénhidrát-katasztrófa után belepréseltem magam. Az engem illető bók legalább annyira szólt Eleanornak is. Clifford imádta villogtatni, milyen elragadóan tud bánni azokkal, akik nem kerülnek összetűzésbe vele.

– Köszönöm, maga egy lovag!

Kinyitottam az ajtót Eleanornak.

– Nyavalyás buzi – morogta az irodába lépés közben olyan hangerővel, hogy Clifford is hallhassa, majd rám nézett, várta, miként reagálok. Ha elengedem a megjegyzést a fülem mellett, azzal választóvonalat húzok kettőnk közé. Ha nevetek, az árulás Clifforddal szemben.

Föltartottam a két kezemet.

– Én mindkettőtöket imádlak – jelentettem ki, vigyázva, hogy hangom ne remegjen a hazugságtól.

Miután becsukódott az ajtó, és Clifford már nem hallhatott bennünket, szóltam Eleanornak, hogy le kell ugranom egy kicsit egy tájékozódó jellegű megbeszélés miatt. Hozhatok-e neki valami rágcsálnivalót, esetleg magazint az újságostól, ha már lemegyek?

– Egy müzliszeletet meg a legfrissebb GQ-t, ha már megjött nekik – felelte Eleanor. Tudtam, hogy azon a vackon egész nap elnyammog. Egy szem mogyoró tízóraira, egy aszalt áfonya ebédre. De hálásan mosolygott rám, és természetesen ez volt a cél.

Kollégáim zöme automatikusan kitörli a „meghívhatom egy kávéra?” tárgyú e-maileket, amiket kötelességtudó huszonkét évesek írnak megszeppenten, ugyanakkor félelmetesen beképzelten. Mindannyian úgy nőttek föl, hogy Lauren Conradot nézték a The Hills című valóságshow-ban, és az járt a fejükben, hogy ha nagy leszek, magazinnál akarok dolgozni! Mindig csalódottan veszik tudomásul, hogy egyáltalán nincs közöm a divathoz. („A kozmetikumokhoz sincs?” – kérdezte egyikük ajakbiggyesztve, és úgy ringatta az ölében anyja Yves Saint-Laurent táskáját, mint egy újszülöttet.) Élvezetet lelek a froclizásukban.

– A munkakörömből eredő egyedüli ingyenes juttatás az, hogy három hónappal megjelenés előtt megkapom a könyvek korrektúrapéldányát. Te mit olvasol éppen?

Az arcukból lefutó vér elárulja a választ.

A Women’s Magazine régi és anekdotákban gazdag hagyománya, hogy egyaránt kiszolgálja a választékos és a tömegízlést. Itt-ott megjelenik a komoly újságírás, a lap időnként részleteket közöl mérsékelten rangos könyvekből, bemutatja azt a maroknyi, kiválasztott női felsővezetőt, akinek a nemi diszkrimináció akadályai dacára sikerült fölküzdenie magát, és tudósít rendkívül kényes „női témákról”, értsd családtervezésről és magzatelhajtásról – ez a finomított szóhasználat ténylegesen csikorgatja LoLo fogaskerekeit, aki előszeretettel hangoztatja:

– A férfiaknak sem hiányzik minden dugás után egy újabb kisbaba.

Ezzel együtt nem a fent említettek miatt vásárolja meg havonta egymillió tizenkilenc éves a Women’s Magazine-t. Az én nevem pedig sokkal nagyobb valószínűséggel jelenik meg „A zsemlevajazás 99 módja” című cikk alatt, mint egy Valerie Jarrett elnöki főtanácsadóval készült interjúnál. A főszerkesztő – egy LoLo nevű sikkes, aszexuális nő, aki fenyegető fellépésével serkentőleg hat rám, mivel folyamatosan ébren tartja bennem azt az érzést, hogy az állásom veszélyben forog, tehát fontos – mintha egyidejűleg undorodna tőlem és tekintene rám tisztelettel.

Azt hiszem, eleinte a külsőm miatt skatulyáztak be a szexújságíró szerepébe. (Megtanultam álcázni a dudáimat, de ez olyan, mintha valami eredendően közönséges rejlene bennem.) Végül azért ragadtam ebben a szerepben, mert tényleg jól is alakítottam. A szexről írni igazából nem könnyű, és bizonyosan olyan feladat, aminek elvégzéséhez a szerkesztők zöme, azok, akik az Atlantic folyóirat rendszeres előfizetői, soha nem kegyeskednének lealacsonyodni. Itt mindenki összevissza töri magát, hogy azt fitogtassa, milyen keveset tud a szexről, mintha a klitoriszunk lelőhelyének ismerete és a komoly újságírás kölcsönösen kizárnák egymást.

– Mi az a bdsm? – kérdezte tőlem egyszer LoLo. Noha tudta a választ, izgatottan kapkodott levegő után, amikor kifejtettem neki a szub és a dom közötti különbséget. Mégis belemegyek a játékba. LoLo tudja, hogy nem olyan cikkek jóvoltából kapkodják el a magazint hónapról hónapra az újságos standokról, mint a választáspárti politikusnők törvényhozási poszthoz juttatását segítő EMILY’s List alapítójának bemutatása, márpedig a farzsebében kívánja érezni ezeket az értékesítési adatokat. Tavaly azt rebesgették, hogy amint a New York Times Magazine szerkesztőjének szerződése lejár, LoLo szeretné kitúrni a pozíciójából. – Te vagy az egyetlen, aki szórakoztatóan és intelligensen képes írni a nemiségről – jegyezte meg nekem egy alkalommal. – Csak tarts ki, és megígérem, hogy jövőre ilyenkor már nem kell többé furulyázásról írnod.

Hónapokig hurcoltam magammal ezt a kis csábítást, amely éppolyan kedvessé vált nekem, mint az ujjamon csillogó élősdi. Azután Luke hazajött, és bejelentette, hogy a londoni irodába való áthelyezéséről tárgyal. Ez jócskán megdobja majd a már így is igen csinos kiegészítő javadalmazását. Félreértés ne essék, előbb-utóbb boldogan laknék Londonban, de nem valaki más indokai alapján. Luke hátrahőkölt, amikor látta, hogy elszontyolodom.

– Írásból élsz – emlékeztetett. – Írni bárhol tudsz. Ez benne a csodálatos.

Leírtam egy kört a konyhában, miközben kifejtettem álláspontomat.

– Nem óhajtok szabadúszó újságírónak fölcsapni, Luke. Egy másik országban megbízásokért kuncsorogni. Itt akarok szerkesztővé válni – mutattam a földre, itt, ahol most vagyunk. – A New York Times Magazine-ről van szó.

Összetapasztottam begörbített tenyeremet az immár karnyújtásnyi közelségbe került lehetőség köré, és megráztam.

– Ani – ragadta meg mindkét csuklómat Luke, és lehúzta az oldalamhoz. – Látom, hogy szeretnéd kiküszöbölni ezt magadból. Bizonyítani, hogy több is telik tőled, mint szexről vagy tudom is én, miről írogatni. De nézzünk szembe a realitásokkal. Egy évet dolgozol majd ott, azután már rágod a fülemet, hogy vállaljunk gyereket, aztán pedig többé vissza sem akarsz menni dolgozni. Gondolkozzunk észszerűen! Szabad egy múló szeszély kedvéért elszalasztanom… elszalasztanunk… – Tessék, bevetette a többes szám első személyt. – …ezt a lehetőséget?

Tudom, Luke azt hiszi, mihelyt a gyerektéma kerül terítékre, átmegyek tipikus babuciba. Igényeltem a gyűrűt, a szmokingos/sötét öltönyös esküvőt és a menyasszonyi ruhacsodát, a gazdag nők Ötödik sugárúti bőrgyógyászához járok, aki kívánságra bármit belém fecskendez, és gyakran rángatom el Luke-ot az ABC lakberendezési luxusáruházba, hogy türkizkék lámpaszetteket és méregdrága antik berber szőnyegeket nézegessünk.

– Ugye, milyen jól mutatnának a nappaliban? – vetem föl mindig, mire Luke megemeli az árcédulát, és szívrohamot színlel. Szerintem arra számít, amit az összes barátja felesége tett, tudniillik hogy addig fogom nyaggatni, amíg bele nem egyezik a gyerekvállalásba. Sörözés közben megjátssza majd a panaszkodót – „gyakorlatilag betervezetten őnagysága ciklusához igazodunk” –, amazok pedig dörmögve megjátsszák az együttérzőt. Én is végigcsináltam, öregem. Mélyen legbelül azonban elégedettek, hogy valaki belenógatta őket, mert ők is akarnak utódot, lehetőleg fiút, de nyugi, második baba is előirányozható, amennyiben az anyuka elsőre nem tud trónörököst kinyomni nekik. Csak a pasasok a világért be nem vallanák ezt. Na és egy olyan pasi, mint Luke? Eszébe sem jut, hogy egyszer kénytelen lehet karóráját megkocogtatva, „tiktak!”, figyelmeztetni a könyörtelenül ketyegő időre.

Csak az a bibi, hogy én nem fogom nógatni. Engem kimerítenek a gyerekek.

Jesszusom, a terhesség, a szülés puszta gondolatától hideglelést kapok. Nem egészen pánikroham ez, inkább kóválygás, sajátos állapot, ami úgy tizennégy éve merült föl először: olyankor hirtelen úgy érzem, mintha szélsebesen forgó ringlispílen ülnék, amit menet közben egyszer csak kihúztak a konnektorból. Mintha fokozatosan lassulva megállnék, gyöngülő szívdobbanásaim közben egyre hosszabbra nyúlik a csönd, mialatt átsiklom életem utolsó körein. A sok rendelői látogatás, az orvosok és ápolók fogdosása – mit keres ott az az ember az ujjaival? Kitapint valamit? Mi az, csak nem rákos daganat? A kóválygás talán soha nem marad abba. A hipochonderek ama kellemetlen, dühöngő fajtájához tartozom, akik a páciensekkel legeslegkedvesebben bánó orvost is képesek kihozni a sodrából. Egyszer kitértem a balsors elől, a többi csak idő kérdése, szeretném megmagyarázni nekik, megértetni velük, hogy indokolt a neurózisom. Meséltem Luke-nak a kóválygásomról, próbáltam elmondani neki, hogy szerintem soha nem tudnék teherbe esni, annyira szorongok. Nevetett, és orrával a nyakamat bökdösve duruzsolta:

– Irtó helyes, hogy ennyire izgatod magad a baba miatt.

Visszamosolyogtam. Természetesen én is úgy értettem.

Sóhajtottam, megnyomtam a földszint gombját, és vártam, hogy szétnyíljon az ajtó. Kollégáim pont úgy fintorognak, ha ilyen búvalbélelt lányokkal találkoznak, mint akkor, ha a férfi gáttájékáról kell írni, én viszont rendkívül szórakoztatónak találom. Tíz esetből kilencszer az illető a kolesz szépe, aki a legtutibb ruhatárral, a legnagyobb márkás sztreccsfarmer-kollekcióval dicsekedhet. Nem tudok betelni a látvánnyal, ahogy árnyék suhan át az arcán, mihelyt megpillantja a csípőmet lazán ölelő trapéznadrágomat, nyakszirtemen kidudorodó, zilált kontyomat. Rögtön húzogatni kezdi ízléses, ám hirtelen nagymamásnak tűnő A vonalú ruhája derekát, simítgatja mániákusan kivasalt haját, és ráeszmél, hogy abszolúte mellélőtt. Ez a lány tíz évvel ezelőtt agyongyötört volna, most viszont reggelente vígan pattanok ki az ágyból, hogy hatalmamat gyakorolhassam a kicsike fölött.

A lány, akivel ezen a délelőttön találkoztam, különösen érdekelt. Spencer Hawkins – ölni tudnék ilyen névért – az én középiskolámban, a Bradley Tanintézetben végzett, nemrégiben diplomázott a Trinity College-ban (ahol ezek mind), és azt állította, „kimondhatatlanul csodálja” az „erőt, amit a nehézségekkel szemben” mutatok. Mintha valami baromi nagy polgárjogi aktivista volnék, vagy ilyesmi. Bevallom, rátapintott a gyengémre – nagykanállal eszem ezt a rizsát.

Azonnal kiszúrtam, ahogy kiléptem a liftből – bőr háremnadrág (amennyiben műbőr, akkor príma minőség), tökéletesen kiegyensúlyozva patyolatfehér blúzzal és ezüst tűsarkúval, alkarján Chanel retikül himbálózik. Ha nincs a kerek kalácsképe, talán mindjárt sarkon fordulok, és úgy teszek, mintha nem vettem volna észre. Rosszul tűröm a konkurenciát.

– Ms. FaNelli! – szólított meg. Jesszusom, alig vártam már, hogy Harrisonnak hívjanak.

– Helló! – Olyan erélyesen ráztam meg a kezét, hogy csörgött a retikülje lánca. – Két helyen kávézhatunk, az újságosnál Illy kávét adnak, a büfében Starbucksot. Szabad a választás.

– Amelyik önnek tetszik.

Okos válasz.

– A Starbucksot ki nem állhatom – húztam föl az orromat, és megfordultam. Hallottam, hogy eszeveszetten kopog mögöttem a tűsarka.

– Jó napot, Loretta!

Akkor futom a lehető legőszintébb formámat, ha az újságos stand pénztárkezelőjével váltok szót. Loretta súlyos égési sebeket visel a testén – senki sem tudja, honnan erednek –, emiatt erős, kellemetlen szagot áraszt. Tavaly, amikor Lorettát fölvették ide, a vásárlók panaszkodtak, hogy ezen a szűk helyen, a tetejébe élelmiszer közelében egyszerűen elmegy az ember étvágya. Természetesen derék dolog a cégtől, hogy alkalmazza, de nem lenne jobb, ha például az épület alagsorában működő üzenetközvetítő központban foglalkoztatnák? Egyik nap konkrétan hallottam, amikor Eleanor emiatt sopánkodott egy kollégának. Mióta Loretta munkába állt, a kávé mindig friss, a tejadagolók csurig töltve – még a szójatejes is! –, és a magazinok legfrissebb számai tetszetős elrendezésben sorakoznak a polcokon. Loretta mindent elolvas, ami a kezébe kerül, spórol a légkondicionáláson, s az így megtakarított pénzt az utazási alapjában gyűjtögeti. Egyszer mutatott egy gyönyörű fotómodellt az egyik magazinban.

– Az jutott eszembe, hogy ez tisztára maga! – jegyezte meg. Bizonyára a torka is megégett, mert vastag, fátyolos a hangja. Orrom alá dugta a fényképet. – Ahogy megláttam, arra gondoltam, hogy ez az én barátnőm.

A szó a torkomra hurkolódott, és alig bírtam visszatartani a könnyeimet.

Súlyt helyezek rá, hogy elvigyem ezeket a lányokat az újságoshoz.

– Az egyetemi lap belső munkatársaként dolgozott?

Tenyerembe támasztom az államat, és biztatom őket, hogy részletesen meséljenek a tudósításról, amit az egyetemi kabalafiguráról, a jelmez homofób felhangjairól írtak, és annak alapján, ahogyan Lorettával bánnak, már el is határozom, mennyi segítséget nyújtok nekik.

– Jó napot! – felelte vidáman Loretta. Délelőtt tizenegy volt, csönd honolt az újságos standon. Loretta a Psychology Todayt olvasta. Amikor leeresztette a magazint, elénk tárult az egész arcát borító rózsaszín-barna-szürke foltmozaik. – Ez az eső! – sóhajtotta. – Bármennyire utálom, remélem, egész héten esni fog, hogy hét végére kiderüljön az idő.

– Jogos. – Loretta imád az időjárásról fecsegni. Elmesélte, hogy hazájában, a Dominikai Köztársaságban az utcán táncol a nép, ha elered az eső, itt bezzeg nem. Itt koszos az eső. – Loretta, bemutatom Spencert – intettem friss zsákmányom felé, akinek máris rángatózott az orra. Nem okvetlenül a terhére írandóan, hiszen az ember nem tehet arról, ahogyan a szervezete reagál, ha a tragédia bűzével kerül szembe. Én csak tudom. – Spencer, ez itt Loretta.

Loretta és Spencer illedelmesen üdvözölték egymást. Ezek a lányok mindig udvariasak, eszükbe sem jutna másképp megnyilvánulni, de rendszerint érzékelhető a magatartásukban valami erőltetettség, ami tüstént útba igazít. Amint kettesben maradunk, némelyikük meg sem próbálja leplezni, mekkora seggfej.

– Atyaúristen, ez a szag abból a nőből jött? – kérdezte tőlem az egyik, aki a szája elé kapta a kezét, hogy elfojtson egy nevetést, és cinkosan súrolt a vállával, mintha barátnők lennénk, akik éppen elcsentek a Victoria’s Secret boltjában egy rakás tangát.

– Van kávé vagy tea, tessék választani! – Kiemeltem egy kávéspoharat a tartóból, és telecsorgattam a sötét folyadékkal, miközben Spencer a hátam mögött állva tanakodott.

– A mentatea nagyon jó – mondta bölcsen Loretta.

– Tényleg? – kérdezte Spencer.

– Igen – felelte Loretta. – Fölfrissíti embert.

– Tudja – igazította följebb a vállára akasztott jellegzetes, steppelt retikült Spencer –, nem igazán vagyok teás. De ebben a mostani rekkenő hőségben csábítóan hangzik az ajánlat.

Iiigeeeen! A rangos Bradley Tanintézet végeredményben talán mégis érvényt szerez küldetésnyilatkozatának: „A Bradley Tanintézet a kimagasló színvonalú oktatás elkötelezett híveként következetesen törekszik arra, hogy minden növendékében kibontakoztassa az alkotó szellemet, valamint a mások iránti együttérzést és tiszteletet.”

Fizettem az innivalónkért. Spencer el akarta hárítani, de én ragaszkodtam hozzá, ahogy mindig, noha visszatérő rémlátomásom, hogy elutasítják a kártyámat, s a potom öt dollár huszonöt centes számlaösszeg miatt fuccsol be az egész kutyakomédia: az elegáns, sikeres, férjhez menés előtt álló hölgyeményé, aki mindezt összevissza huszonnyolc évesen érte el. Az amexes elszámolást egyenesen Luke kapta kézhez, amit röhejesnek éreztem, de annyira mégsem röhejesnek, hogy véget vessek neki. Évi hetvenezer dollárt keresek. Ha Kansas Cityben élnék, baromira úgy költekezhetnék, mint valami Paris Hilton. Luke-nak köszönhetően a pénz soha nem fog gondot okozni, de így is megmaradt a gyermekkori emlék: félelmem az „elutasítva” szótól, anyu csalódottsága, hebegő-habogó mentegetőzése a pénztárosnak, remegő keze, amint visszatuszkolja a kártyát a lenullázott tettestársakkal degeszre tömött tárcájába.

Spencer kortyintott a teájából.

– Ez finom.

Loretta ragyogott.

– Ugye megmondtam?

A néptelen büfében kerestünk magunknak asztalt. Borús, szürke fény hullott ránk a tetőablakokból, és észrevettem, hogy Spencer napbarnított homlokán három jól kivehető, bár hajszálvékony vonal húzódik.

– Igazán hálás vagyok, hogy fogadott – kezdte.

– Ez csak természetes. – Hörpölgettem a kávémat. – Tudom, milyen nehéz zöld ágra vergődni ebben a szakmában.

Spencer hevesen bólogatott.

– Rettentő nehéz. Az összes barátom pénzügyi területen dolgozik. Már diploma előtt bebiztosították maguknak az állást. – A teafilter zsinegével matatott. – Én április óta fáradozom ezen, és komolyan kezdek elgondolkozni, hogy nem kéne-e valahol másutt szerencsét próbálnom. Egyszerűen azért, hogy munkahelyem legyen, mert ez hovatovább kínos. Akkor ideköltözhetek, és munka mellett tovább nézelődhetek. – Kérdőn nézett rám. – Gondolja, hogy ez okos dolog? Attól tartok, ha az önéletrajzomból látszik, hogy más szakterületen dolgozom, akkor a lapkiadók nem vesznek komolyan, de attól is félek, hogy ha nem szerzek valamilyen munkát, nagyon elhúzódhat az állásvadászat, és inkább az fogja zavarni őket, hogy nulla munkatapasztalattal rendelkezem. – Spencer sóhajtott, idegesítette ez a vélt dilemma. – Mi a véleménye?

Egyszerűen megdöbbentem, hogy még nem lakik a városban, nincs a Kilencvenegyedik utca és az Első sugárút sarkán lakása, aminek a teljes rezsijét apuka fizeti.

– Hol teljesítette a szakmai gyakorlatát?

Spencer szégyenlősen sütötte le a szemét.

– Sehol. Mármint teljesítettem, de irodalmi ügynökségnél. Írni szeretnék, ami olyan ostobán és becsvágyóan hangzik, mintha azt mondanám, hogy űrhajózni szeretnék, de fogalmam sincs, hogyan juthatok el odáig, és az egyik tanárom azt javasolta, helyezkedjem el üzleti területen, hogy valami benyomást szerezzek a szakmáról. Azelőtt még csak föl sem fogtam, hogy például a magazinoknál, amiket imádok, és a Women’s Magazine-t tényleg imádom, kislány koromban mindig belekukucskáltam anyukáméba… – Ez annyira szokványos motívum, hogy sosem tudom, elhiggyem-e, vagy csak úgy mondják. – Szóval még csak föl sem fogtam, hogy valaki írja ezeket a dolgokat. Azután elkezdtem tájékozódni a szakmában, és most már tudom, hogy azt szeretném csinálni, amit ön.

Mire befejezte, egészen kifulladt. Micsoda lelkesedés! Nekem tetszett. A legtöbb lány csak azért szeretne ilyen állást, hogy ruhákkal bíbelődhessen, hírességek társaságában forgolódhasson, és bármikor belibeghessen New York legexkluzívabb tetőkilátós éjszakai lokáljába, a Boom Boom Roomba, mert állandóan a vendéglistán szerepel a neve. Számomra ezek sosem jelentettek többet kellemes juttatásoknál, háttérbe szorultak ahhoz képest, hogy nyomtatásban láthattam az „Írta: Ani FaNelli” kitételt. Meg ahhoz képest, hogy olyan megjegyzéssel kaptam vissza a cikkemet, mint „falrengető” vagy „tökéletesen eltalált hang”. Azt a lapot hazavittem, és Luke kibiggyesztette a hűtő ajtajára, mintha jelest kaptam volna egy dolgozatomra.

– Tudja, ahogy az ember fölkapaszkodik a szerkesztői ranglétrán, egyre kevesebbet ír, és egyre többet szerkeszt. – Ezt egyszer egy szerkesztőtől hallottam egy állásinterjún, és elbizonytalanított. Ki szeretne egyre kevesebbet írni és egyre többet szerkeszteni? Most, hogy már hat éve dolgozom a szakmában, értem. A Women’s Magazine-ben korlátozott lehetőség nyílik igazi tudósításokra, legfeljebb időnként tanácsolhatom az olvasóknak, hogy ha valami komplikált kérdést akarnak szóba hozni az udvarlójuknak, akkor ne vele szemben, hanem mellette foglaljanak helyet. „A szakértők szerint a férfiak fogékonyabbak, ha nem érzik úgy, hogy a szó szoros értelmében szembekerülnek a problémával.” Mégis jólesik, hogy ha megemlítem, hol dolgozom, elismerően csillan föl az emberek szeme.

– De hát folyton látom a nevét – mondta Spencer.

– Na, ha már nem látja, abból tudhatja majd, hogy én irányítom a céget.

Spencer félszegen hengergette két tenyere között a teáspoharat.

– Tudja, amikor először láttam a nevét az impresszumban, nem voltam biztos benne, hogy ön, tényleg ön az. A neve miatt. De azután láttam a Today tévéshow-ban, és bár egy kicsit megváltozott a neve, és nagyon megváltozott a külseje… nem mintha nem lett volna mindig is csinos – szökött hirtelen az arcába a vér –, akkor tudtam, hogy ön az.

Nem szóltam semmit. Föl kell tennie a kérdést.

– A történtek miatt tette?

Az ezt firtatóknak az alábbi kis magánszámot szoktam előadni:

– Részben. Az egyik professzorom javasolta, mert így a saját érdemeim szerint ítélhetnek meg, nem pedig annak alapján, amit az emberek esetleg tudnak rólam. – Ezután mindig szerényen vállat vonok. – Nem mintha a legtöbben tényleg emlékeznének a nevemre; inkább csak a Bradley-t jegyezték meg.

Az igazság pedig a következő: a középiskola első napján kezdtem pedzegetni, hogy valami nem stimmel a nevemmel. Chauncey-k és Grierek vettek körül, csupa egyszerű, elegáns babuci, egyetlenegynek sem végződött magánhangzóra a családneve, a TifAni FaNelli úgy kirítt, mint a hálaadáskor betoppanó suttyó rokon, aki fölszlopálja az összes drága whiskey-t. Ha nem a Bradley Tanintézetbe járok, soha nem jöttem volna rá erre. Viszont ha nem a Bradley Tanintézetbe jártam volna, ha megmaradtam volna a saját pennsylvaniai társadalmi közegemben, akkor bátran állíthatom, hogy most lízingelt BMW-ben üldögélnék egy óvoda bejárata előtt, és műkörmös ujjaimmal dobolnék a volánon. A Bradley olyan befolyást gyakorolt rám, mint egy gyermekbántalmazó nevelőanya: megmentett a rendszertől, de csak azért, hogy a maga kificamodott, drogtól tüzelt módján bánhasson velem. Nem kétséges, hogy a nevemtől fölszaladt némely egyetemi vezető szemöldöke, amikor a jelentkezési lapomon megpillantották. Biztosra veszem, hogy félig már föl is emelkedtek a székükről, kiszóltak a titkárnőjüknek – „Sue, ez az a TifAni FaNelli, aki eddig a…” –, és hirtelen elhallgattak, amikor meglátták, hogy a Bradley Tanintézetbe jártam, mert ettől választ kaptak a kérdésükre.

Nem mertem kísérteni a szerencsémet, és a legrangosabb egyetemek valamelyikére jelentkezni, de jó néhány lelkes rajongójuk szóba állt velem, elmondta, hogy olvasta a bemutatkozó esszémet. Az az írás csöpögött a lila szövegektől és kulisszahasogató kijelentésektől mindazzal kapcsolatban, amit addig megtanultam ebből a cudar életből, noha még éppen csak elkezdtem. Gondoskodtam róla, hogy könnyfakasztó legyen. A nevem és az iskola, ami meggyűlöltette velem, végül bejuttatott a Wesleyanre, ott ismerkedtem meg a legjobb barátnőmmel, Nell-lel, a lehető legpedigrésebb szépséggel, aki résen volt, és ő javasolta, nem valami bölcs professzor, hogy mellőzzem a Tifet, és csak az Anit használjam, méghozzá „Ání” kiejtéssel, mert az „Eni” – értsd: Annie – túlságosan földszintes lenne a magamfajta életunt figurának. Névváltoztatásomnak semmi köze sem volt múltam rejtegetéséhez, annál több ahhoz, hogy azzá a személlyé váljak, akire soha senki nem tartott érdemesnek: Ani Harrisonná.

Spencer közelebb húzta a székét az asztalhoz, kihasználta ezt a bizalmas pillanatot.

– Utálom, ha azt kérdezik, hová jártam középiskolába.

Ezzel az érzülettel nem tudtam egyetérteni. Időnként boldogan közöltem, hol végeztem középfokú tanulmányaimat, örömmel ragadtam meg a lehetőséget, hogy bizonyítsam, milyen messzire jutottam. Így hát faarccal vállat vontam, a lány értésére adtam, hogy nem feltétlenül kell puszipajtásoknak lennünk egyszerűen attól, ha közös az alma materünk.

– Engem nem zavar. Úgy vélem, hozzátartozik az egyéniségemhez.

Spencer hirtelen ráeszmélt, hogy túlságosan közel nyomult, az adott helyzetben nem lehetünk azonos hullámhosszon, és elbizakodottság volt feltételeznie, hogy igen. Hátrahúzódott a székén, szabadon hagyta a személyes teremet.

– Hát persze. Az ön helyében valószínűleg ugyanígy vélekednék.

– Szerepelek a dokumentumfilmben – árultam el önként, hogy kimutassam, mennyire nem zavar.

Lassan bólintott.

– Meg is akartam kérdezni. De természetes, hogy igénylik a közreműködését.

A csuklómon csillogó TAG Heuerre pillantottam. Luke tavalyra ígérte a Cartier-t.

– Amondó vagyok, hogy mindenképpen meg kell próbálnia egy gyakornoki helyet szerezni, még ha fizetés nélküli is.

– Akkor miből fedezzem a lakhatásomat? – kérdezte Spencer.

A széke hátára akasztott Chanel táskára sandítottam. Másodjára már észrevettem, hogy a varrások kezdenek fölfesleni. Régi családi vagyon, pénzalapokban lekötve. Jól csengő név, méretes ház New Jersey legjobb, Manhattanhez közeli részén, de a lánynak egy centje sincs, amit a metrón a koldusnak adhatna.

– Esténként pincérkedhet, vagy dolgozhat pultosként. Vagy pedig naponta bejárhat.

– Philadelphiából?

Ezt nem annyira kérdésnek szánta, inkább emlékeztetett, honnan kellene ingáznia, mintha lökött lennék, hogy fölvetettem. Majd szétvetett a méreg.

– Megfordultak már nálunk gyakornokok, akik Washingtonból jártak be – mondtam. Kényelmesen kortyoltam egyet a kávémból, majd a lány felé bólintottam. – Vonattal csak körülbelül két óra, nem?

– De, azt hiszem – felelte Spencer, láthatólag minden meggyőződés nélkül. Elutasítása kiábrándított. Pedig mostanáig szépen alakult a dolog.

Hogy jóvátételi lehetőséget adjak neki, a nyakamhoz nyúltam, megigazítottam a finom aranyláncot. El sem akartam hinni, hogy eddig kihagytam a legfontosabb mozzanatot.

– Eljegyezték?

Spencer szeme rajzfilmfigurásra kerekedik a gyűrű láttán. Büszkeségem és örömöm a jókora, lapos smaragd, amit két sziporkázó briliáns fog közre a sima platinakarikán. Luke nagyanyjáé – bocsánat, a nagymamijáé – volt, és amikor megkaptam, a vőlegényem fölajánlotta a lehetőséget, hogy áttetessem a köveket egy körben gyémántokkal kirakott karikára. „Anyu ékszerésze azt mondta, most nagyon sok lány keres olyat. Azt hiszem, modernebb.”

Éppen ezért nem akartam áttetetni. De nem ám, pontosan úgy kívántam hordani, ahogy a drága jó nagymami viselte: egyszerre visszafogottan és díszesen. Félreérthetetlen üzenetként, hogy ez örökség. Nem pusztán pénzesek vagyunk, hanem pénzes környezetből származunk.

Kinyújtottam az ujjamat, úgy szemlélgettem a smukkot, mintha megfeledkeztem volna az ottlétéről.

– Á, tudom, így már vénségnek számítok.

– Soha életemben nem láttam ilyen káprázatos gyűrűt! – jelentette ki Spencer. – Mikor lesz az esküvő?

– Október tizenhatodikán! – ragyogtam rá. Ha Eleanor most tanúja lenne ennek a pirulós menyasszonymarhaságnak, oldalra billentett fejjel mosolyogna, hogy nahát, milyen helyes. Azután emlékeztetne, hogy bár az október nem feltétlenül esős hónap, az időjárás olyankor kiszámíthatatlan. Figyelembe vettem a lehetőséget, hogy esni fog? Ő annak idején készenlétben tartott egy sátrat, és bár végül nem kellett használnia, a foglalási költség tízezer dollárt tett ki. Eleanor ontja magából az efféle jelentéktelen információmorzsákat.

Hátratoltam a székemet.

– Vissza kell mennem dolgozni.

Spencer fél másodperc alatt fölpattant, és a kezét nyújtotta.

– Nagyon szépen köszönöm, TifAni, akarom mondani… – kapta a szája elé a kezét, és egész teste remegett a gésakuncogástól – Ani. Bocsánat!

Néha felhúzós játék babának érzem magam, mintha hátra kellene nyúlnom, és elfordítanom az aranykulcsomat, hogy köszönést, nevetést, bármiféle társadalmilag elfogadható reakciót produkáljak. Sikerült kényszeredett búcsúmosolyt villantanom Spencerre. Tudtam, hogy még egyszer nem fogja eltéveszteni a nevemet, miután sugározzák a dokumentumfilmet, miután a kamera ráközelít elkínzott, becsületes arcomra, és finoman végképp eloszlat mindenféle félreértést azzal kapcsolatban, hogy ki vagyok, és mit tettem.