Szentesi Éva

Hamvaimból

– részlet –

ATHENAEUM

ATHENAEUM
Budapest

© Szentesi Éva, 2016
Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 293 564 5

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

KisAnyának

Az első tünet

2013 májusa. Csak július derekán szokott olyan meleg lenni, mint ami akkor volt. Patakokban folyt rólunk a víz. Kis, belső udvarra néző garzonban laktam. Délidőben rántás-, este meg penészszag ömlött be az udvar felől. Nem érdekelt. Majd lesz jobb. Biztos voltam benne, hogy nem maradok ott túl sokáig. Lili a kanapé szélén ült, épp az első gyerekét várta. Izgatott volt és gyönyörű. Fura módon lefogyott a terhessége idején, az jutott eszembe, hogy ő az egyetlen nő a földön, aki ilyenkor veszít a súlyából. Kecsesnek láttam, mint egy balerinát, rendesen kiszívta a nap az amúgy is szalmaszínű haját. Hadart, tele volt élménnyel, várta a gyerekét. Azt mondta, Hársnak fogják hívni, vagy Lőrincnek. Ezt megmosolyogtam. Érdekes nevek. De mindenki olyan nevet ad a gyerekének, amilyet akar. Közben éreztem, hogy valami nincs rendben velem. Egy hete hagyott el Miklós, és én rendesen ki voltam borulva. Nyugtatókon éltem meg gyümölcsön. Xanax és jonatán, hahaha! Ez lehetne egy novellám címe is. Egy szakítás mindig jó kis fogyókúra. Én is olyan karcsú voltam, mint a várandós Lili. Mindig ezt akartam. Köszi, Miklós!

A fürdő a konyha-nappaliból nyílt. A konyha fölé súlyos galériát építettek valami olcsó, nehéz fából, azon aludtam. Ott nem lehetett felállni, mert annyira alacsony volt, hogy bevertem volna a fejemet. Korábban az egész harmadik emelet egyetlen lakás volt. Régi polgári lakás, nagy belmagassággal. Itt éltek a polgárok lassan, urasan, ahogyan ezt Márai könyveiből is tudhatjuk. Az a rész, ami az én albérletem volt, valaha a cselédszoba lehetett. A fürdő ablaka a félelmetes sikoltóba nézett. Én neveztem így: sikoltó. Oda kiabálták be a cselédek a szerelmi bánatukat.

Rosszul éreztem magam. Kimentem a fürdőbe. A combom csupa vér volt, mintha hasba szúrt volna valaki. Lili csak beszélt, de roppant távolinak tűnt a végtelen duruzsolása. A vér megállíthatatlanul ömlött a lábaim közül. Az jutott eszembe, talán elvetéltem. Itt maradt még egy kicsi rész Mikósból, és most távozik. Ironikus, kegyetlen, megrendítő érzés lehet szakítás után elvetélni. Erről is írok majd egy novellát – ezek a gondolatok kavarogtak bennem, meg a félelem. Kiszóltam Lilinek, hogy baj van, valami rossz történt velem, azonnal menjünk orvoshoz. A legközelebbi rendelő néhány utcányira esett. Tisztességes SZTK, oda jártam felíratni a gyógyszeremet háromhavonta, ahogy a rendes, fiatal lányok teszik. Bár azt gondoltam akkor, hogy nekem Miklós után nem lesz szükségem fogamzásgátlóra, én nem fogok tudni még egyszer szeretni, nekem nem kell senki, nem adom magam oda már másnak. Miklós az igazi, ő volt bennem, mindent elvett tőlem, az eszemet, a szívemet, úgy tűnt hirtelen, hogy még a testemet is.

Rohantunk az orvoshoz. Hárman vártak előttünk. Lili beszélt, próbált nyugtatni, el akarta terelni a figyelmemet, de nem emlékszem pontosan a szavakra, szinte semmire, lefagyott az idő, eltűnt a tér körülöttem, izgultam, hogy ne ázzon át a tampon meg a betét. Zselés, tömör, vörös anyag bomlott le belőlem. Talán a szívem volt az.

Az orvos hamar fogadott. Azt mondta, nyugalom, ez valószínűleg csak a gyógyszer hatása. Nemrég váltottam fogamzásgátlót, az néha galibát szokott okozni. De azért csinált egy rákszűrést. Egy hét múlva menjek vissza, felír addig vérzéscsillapítót, azt szedjem, meg a vastablettát. Megnyugodtam. Akkor itt nincs is baj. Persze a vérzés elállt, úgy, ahogy a doki mondta.

Egy hét múlva visszamentem az SZTK-ba, ahol másvalaki fogadott. Béla fiatalabb volt, mint az előző orvos. Negyvenöt körül lehetett. Pökhendi modorral válaszolgatott, meg se vizsgált. Elállt a vérzés, kisasszony? Hát, akkor jól van, minden remek, viszontlátásra. Fogalmam sem volt abban a pillanatban arról, hogy a minden remekben nincs benne az, hogy még nem érkezett meg a rákszűrésem eredménye.

Éltem tovább az életem. Írtam, ettem is, de csak keveset, pont annyit, amennyire épp szükségem volt az életben maradáshoz. Hangos társaságokba jártam, sokat szórakoztam, hogy tompítsam a fájdalmam, ami Miklós után maradt, és ne halljam a folyton áradó gondolataimat. Miklós ott téblábolt még bennem, minden sejtemben az ő hiánya tombolt. Alig éltem túl azokat a heteket. Rettenetesen fájt, hogy nincs velem. Csak magamnak akartam, csak róla írtam. Belegondolni is szörnyű volt, hogy más ölelhette akkor. Róla szólt sokáig a Rúzs és Tükör is. De ő a füle botját sem mozdította, nem érdekeltem már. Néha próbáltam vele beszélni, de ellökött magától. Ilyeneket jegyeztem fel abban az időszakban a blogomba:

„Az emberek nem tudják, milyen veszélyes időszak ez. Az álmos, téli, szerelmes kuckók után jönnek a vékonypaplanos hónapok, és a kánikula azt akarja, hogy ne ölelj többé engem éjjel. Jövőre talán Izlandra költözöm, és ott foglak majd téged várni, egészen addig, amíg végre rájövök, te tényleg csak egy álom voltál. A legszebb álom, ami megtörtént velem.”

„Itt élünk ezen a gyönyörű bolygón, és mindenből olyan keveset adtak. Kevés az idő, hogy veled maradjak, hogy beszívjam jó mélyen magamba a párnán felejtett illatod.

Hisz minden elpárolog innen szép lassan, minden érzés kéz a kézben vonaglik tovább az idő szélsebes expresszvonatán, és mi csak állunk a túlzsúfolt állomáson. Bénultan nézzük, hogyan tűnik el az egész addigi életünk, ami egykor a nagy szerelmet jelentette.”

Teltek a hetek szép egymásutánban. Dolgoztam, mint egy állat. Főszerkesztői pozícióba léptem elő a style.hu-nál. Rettenetesen büszke voltam magamra, de nem volt kivel megosztani a boldogságomat. Úgy járkáltam a társaságaimban, mint egy holdkóros. Szép voltam és szigorú. Fekete, kemény, lakkozott, piros színekben jelentem meg. Ha valaki nem ismert, azt hitte, hogy valamiféle modern kori femme fatale vagyok. Aki ismert, az egy kicsit többet is gondolt ennél. Olyan viszont nem volt, aki igazán tudta volna, ki vagyok. Beleértve magamat is.

A korábbi vérzéses tünetemre egy pillanatig sem gondoltam. Az embernek nem jut eszébe, hogy bármi baja lehet ilyen fiatalon. Meg az se fordult meg bennem, hogy egy orvos hibázhat, annak ellenére sem, hogy jócskán voltak előttem rossz példák.

Aztán megtörtént megint. Épp egy fesztiválon szórakoztunk, amikor újra elöntött a vér. Vasárnap volt, ronda, magányos vasárnap. Az egyik barátom persze egyből intézkedett. Az ő legjobb gyerekkori barátja történetesen nőgyógyász, hozzá kellett elmennem. Kiskirály doktor az országban az egyik legjobb, ezt állították. Másnap eszeveszetten hívtam, mert a vérzés nem állt el. Titkon éreztem, hogy itt valami nagyobb baj lehet, de ekkora bajra soha nem gondoltam volna. Halál, rák, ilyesmi… nem jut egy 28 éves lány eszébe. Halhatatlannak hittem magam, velem nem történhet semmi – ilyeneket gondoltam. Amikor megpillantottam dr. Kiskirályt a rendelőben, azonnal megnyugodtam. Decens, ötvenes férfi állt előttem, szürkéskék szemekkel, hasonlított az apámra. Az egyébként is jó ómennek tűnt, hogy egy ismerősöm ismerőse. Azt mondta nekem:

– Maga olyan fiatal, maga nem lehet rákos.

– Rák? Ez nekem eszembe se jutott, ezt jól gondolja, doktor.

Hogy lennék már rákos? Ezt a hülyeséget! Kiskirály leecsetelt, kért, hogy járjak vissza hozzá, mert ez egy komolyabb méhszájseb, nem fog meggyógyulni egyetlen kezeléstől. Olyan kedvesnek tűnt. Hálás voltam neki. Végül is azt mondta, amit hallani akartam. Biztonságban éreztem magam a kezei között, szimpatikusan, halkan, kedvesen beszélt. Kellemes félhomály volt a régi lakásban kialakított rendelőjében. Úgy tűnt, mindent tud a női bajokról. Megnyugodtam, és elhittem, hogy jó kezekben vagyok. Még az egyik nagyon jó barátnőmet is elküldtem hozzá. Veron aztán később említette, hogy szerinte ez a doki hülyeségeket beszél, és inkább elmegy másikhoz, de nem foglalkoztam vele. Aki halhatatlannak hiszi magát, az egyáltalán nem törődik a betegségekkel.

Gyorsan teltek a hónapok. A vérzések jöttek-mentek. Úgy tűnt, az ecsetelős módszer nem segít. Közben kipróbáltam mindenféle gyógymódot. Talpreflexológushoz jártam meg kineziológushoz. Semennyire nem hittem akkor az ilyen „hókuszpókuszokban”, de mentem, mert úgy tűnt, az orvos nem tud gyógyírt a problémámra. Ez az időszak nagyon veszélyes volt, pengeélen táncoltam, nekem pedig fogalmam sem volt róla, hogy mi történik éppen. Értékes időt vesztettünk el, és egy bombán ültem, ami akármelyik pillanatban felrobbanhatott volna bennem, hogy elárassza az egészséges szöveteimet, és mindent beterítsen, utána meg csak romboljon, romboljon, romboljon. Akkor még nem voltam hajlandó szembenézni ezzel. Titokban már éreztem, hogy ez nem egy sima influenza lesz, hanem több, sokkal több.

Egyik este átmentem a húgomhoz, mert az én albérletemben nem volt kád, és sófürdőt vettem, mert ezt tanácsolta a talpreflexológus, akihez akkor jártam. Ültem a forró vízben, a húgomék meg kint voltak a konyhában, de nem tudták, hogy hallom, amit mondanak. Arról beszéltek, lehet, hogy valami sokkal nagyobb bajom van, talán rákos vagyok, és komolyabban kellene vennem ezt a dolgot. Olyan félelmetes magabiztossággal suttogták egymásnak ezeket a szavakat, hogy hirtelen nem tudtam, haragudjak vagy sírjak, ezért inkább gyorsan el is hessegettem ezt az egészet, nem akartam rájuk gondolni, ugyan, mit tudhatnak ők a betegségekről…

November végére már annyira rosszul voltam, hogy egyik éjjel belázasodtam. Akkor fogalmazódott meg bennem, hogy szembe kell néznem vele, bármi is legyen az, elé kell állnom, és meg kell tudnom, mi történik. Titkon tisztában voltam azzal, hogy nagy a baj. Feküdtem a szobámban, közel volt a plafon. Rám nehezedett a mennyezet. Egyedül voltam, mint olyan sokszor addigi életemben. Nem tartoztam sehová. Mindenki ismert, sokan szerettek, képes voltam szórakoztatni az embereket, szerették az írásaimat, de igazából egyedül voltam. Egyedül mentem haza esténként a partikból, magamnak főztem ebédet másnap délben, egyedül cipeltem haza a bevásárlószatyrot, és egyedül nevettem a hülye poénokon, ha épp eszembe jutottak.

Hideg, novemberi nap volt, az eső kellemetlenül csapkodta az arcomat. Délután háromkor léptem be a rendelő ajtaján, és ugyanaz az öreg doktor ült ott, aki legelőször megvizsgált. Elmeséltem, hogy a vérzésem még mindig nem múlt el. Olyan értetlenül nézett rám, mint ahogy a hülyékre néznek, akik nem képesek megcsinálni egy sima matekpéldát sem.

– Kisasszony! Magát többször is kerestük. Vissza kellett volna jönnie májusban, mert már akkor P4-es volt az eredménye.

– És ez mit jelent?

– Méhnyakrákja van, feltehetően előrehaladott állapotban. Nem tudni, hogy ez alatt a fél év alatt mennyit romlott a helyzet.

Megszűnt a világ. A megszűnt világ közepén keletkezett egy hatalmas lyuk, és én zuhantam annak a mélyére. Nem láttam semmit, nem kiabáltam, nem jött ki hang a torkomon. Leizzadtam. Az a kényelmetlen, szúrós izzadság jelent meg a hónom alatt, mint amit akkor érzel, ha lebuksz a vizsgán a puskázás miatt. Hát én lebuktam, méghozzá rendesen. Eddig bujkáltam a baj elől, és most tessék, arcon ütött. Bele a képembe. Paff!

– Hogy… tessék? Mi van? Én nem lehetek rákos. Azt mondta a másik doki, hogy fiatal vagyok még a rákhoz.

– Milyen másik doktor?

– Dr. Kiskirály! Voltam nála, azt mondta, méhszájseb, meg hogy fiatal vagyok a nagy bajokhoz. És miért nem tudtak értesíteni?

– Nem jó ötlet másik orvoshoz menni ilyen nagy bajok idején. Rajta van a leletén, hogy többször is hívták, és nem értük el magát.

Próbáltam visszapörgetni az eseményeket. Az orvos rémült volt, ami igazán megijesztett. Elkezdett magyarázkodni, pedig tudtam, hogy én is éppen annyira hibás vagyok. Csak én vagyok egyedül felelős a testemért. Nekem is utána kellett volna járnom, hogy mi van a leletemmel. Ha csak egyszer is eszembe jut, hogy rákos lehetek…

Ekkor beugrott Béla. A kurva Béla, ha nem veszi félvállról, amikor visszamentem hozzá, és még egyszer megvizsgál. Vagy figyelmeztet, hogy még nincs meg a rákszűrés eredménye, és jöjjek vissza megint. De nem, ezek nem történtek meg. Ott volt a kezükben a halálos ítéletem, és fél évig ültek rajta. Mindenkire haragudtam, köztük magamra is.

– Akkor most mondja meg, doktor, hogy mi a következő lépés. Hova menjek?

– Menjen holnap a Péterfybe. Beutalom dr. Kiarash Bahrehmandhoz. Ő a legjobb a szakmában.

Akkor hallottam a doktorom nevét először… … …

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős szerkesztő: Szabó Tibor Benjámin
Szerkesztő: Both Gabi
Műszaki vezető: Multas Ágnes
Borító: Weiler Péter

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2016-ban, Budapesten.
ISBN 978-963-293-564-5
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0