Borítószöveg

Ismerős érzés, amikor teljesül egy álmod, és hirtelen nem tudod, mihez kezdj magaddal? Végre megszerezted a diplomádat, megkaptad életed állását, beütött a nagy szerelem, és fogalmad sincs, hogyan tovább?

Akkor neked is szól a legsikeresebb hazai blogger új könyve, aki személyes tapasztalatait osztja meg arról, hogyan léphetsz még tovább, miután már elérted a célodat. A siker ugyanis megváltoztatja az életedet, és neked bizony alkalmazkodni kell a változáshoz. Ebben segítenek a kötet feladatai – és persze a szerző gondolatai, saját életéből vett példái, történetei, valamint a startup közösség egyes szereplőivel és másokkal készített érdekes interjúi.

A könyv személyi trénered lesz, ha úgy döntesz: bebizonyítod, hogy még több van benned.

„Ha új világodban kialakítod az egyensúlyt, ha alaposan kiismered magad, akkor egy olyan élet alapjait rakhatod le, amelyet most még el sem tudsz képzelni.”

Oravecz
Nóra

Találd meg
magad

– részlet –

Libri
Kiadó

© Oravecz Nóra, 2016

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Darida Benedek
Olvasószerkesztő Györke Mária
Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 310 973 1

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

1.

Nincs annál rosszabb, mint amikor repülőn ülök, toll sehol, a laptopom lemerült, és egyedül a telefonomon tudok jegyzetelni. Az aksi szerencsés esetben kibírja addig, amíg bepötyögöm zabolátlanul száguldó gondolataimat. Egyre nehezebb leküzdeni a késztetést az írásra, és már az sem érdekel, mi lesz, ha közben lemerül a telefon. Egyszerűen csak bepötyögök mindent, ami az eszembe jut, mert másképp megőrjítene a gondolatok kavalkádja.

2015. július 12-e van. Elmondhatatlanul boldog vagyok, hiszen újra „működöm”, pedig már hosszabb ideje azt hittem, hogy „elromlottam”. Azt gondoltam, képtelen leszek újra írni, biztosan nincs már bennem semmi – és ettől bepánikoltam. Amikor a kezemben tartottam az Élet másképp című könyvemet, akkor fogtam fel igazából, hogy valami most véget ért. Rémisztő érzés volt, mert nem tudtam, hogyan tovább. Nyolc éve vágytam erre a könyvre, ahogy többtucatnyi álmom megvalósulására is; nyolc év munkáját ünnepeltük a könyvbemutatómon.

Az első tizenöt percben úgy remegett a hangom, mintha először álltam volna színpadon. Nem tudtam átélni a pillanatot, ugyanis a könyv megjelenése napjától kezdve egy gondolat visszhangzott a fejemben egyre erősebben: merre tovább? Bosszantó érzés volt. Minden addigi álmomat valóra váltottam, és ettől kétségbeestem. Szerettem volna élvezni, amit elértem, de képtelen voltam rá.

2014 szeptemberében érkeztem haza San Franciscóból, és bevallom, soha nem tűnt még kilátástalanabbnak az életem, miközben a felszínen minden rendben volt – a bennem eluralkodott zavarral viszont semmit nem tudtam kezdeni. Hosszú hónapok kellettek ahhoz, hogy kitörjön a vulkán, amit folyamatosan próbáltam betömni. Akkoriban már csak az alvás tudott megnyugtatni (lehetőleg vaksötét szobában), egészen addig, amíg gyötrő rémálmok nem jelezték, hogy ideje ébredni. Szomorú voltam, és semmi nem érdekelt. Mindennek ellenére ugyanúgy megtartottam az előadásaimat, hiszen olyankor mindig egy teljesen más világba kerültem. Amíg a színpadon álltam, vagy az olvasóimmal foglalkoztam, minden rendben volt. Aztán hazamentem, újra bemásztam az ágyba, és közben nem akartam tudomást venni arról, hogy baj van. Mindez addig tartott, amíg el nem kezdtem Arianna Huffington Thrive című online kurzusát, ami a saját sztorijáról szólt: arról, hogy miként jelentkezett nála a kiégés, és hogyan változtatta meg egyetlen pillanat az életét.

Arianna arról mesélt, milyen az, amikor valaki gyorsabban halad, mint amilyen tempót elbír, leírása pedig ugyanúgy illett rám, amilyen könnyedén belebújhatok egy XL-es pulcsiba. Arianna a kiégésről beszélt, de tudtam, hogy az esetemben még nem ekkora a baj, hiszen folyamatosan írtam, és tartottam előadásokat. Abban viszont biztos voltam, hogy ki kell húznom magamat a kettőhúszból. Arianna egyébként azt is szóba hozta a kurzuson, mennyire fontos a napi legalább nyolcórás alvás – nos, ekkoriban vagy kétszer ennyit aludtam. Rendszerint az éhség ébresztett fel, ilyenkor ettem valami minimálisat, aztán újra irány az ágy: legalább addig is telik az idő. Heteket pocsékoltam így el anélkül, hogy a környezetemben bárki észrevette volna. Ha valaki felhívott megkérdezni, hogy vagyok, erőltetett vidámsággal azt válaszoltam: minden rendben van, dolgozom az őszi projekteken.

Természetesen semmilyen őszi projekt nem létezett, de akkor sem érdekeltek volna a feladataim, ha történetesen nem én találom ki őket. Abban a pillanatban, ahogy beérkezett egy e-mail, lecsuktam a laptopomat, ugyanis semmi kedvem nem volt válaszolni. Mindenesetre a többiek elhitték, hogy minden rendben – én meg szépen visszamentem aludni. Senkire sem voltam kíváncsi, mert előbb meg akartam tudni, min megyek éppen keresztül.

Túl sok minden történt velem két év alatt, az életem teljesen megváltozott, én meg lelkiekben még mindig ott toporogtam valahol az Összekötve megjelenése előtt. Még mindig attól rettegtem, mi lesz holnap, miközben a jövőm már biztosítottnak tűnt. Csak annyi volt a dolgom, hogy ne hagyjam abba a blogot, hogy írjak. Nem elég ez? Nem volt elég, hogy olyan életet éltem, amelynek minden napja egy csoda?

Pontosan ez volt az egyik gond. Nagyon hirtelen változott meg minden: egyik nap még kötöttségek szorítottak, a következőn pedig olyan szabadságot kaptam, amiről addig csak álmodni mertem. El sem akartam hinni, hogy megérdemlem mindezt. Legbelül valami folyamatosan visszahúzott: nem bíztam saját magamban – annak ellenére sem, hogy egyik csoda követte a másikat.

Úgy tűnt, valami hiányzik. Ahhoz pedig, hogy rájöjjek, mi a valódi gond, kutatnom kellett. Azzal tisztában voltam, hogy ha nagyon akarok valamit, akkor ha minden energiámat összeszedem, és megteszek érte mindent, megkapom ezt a bizonyos dolgot. Sőt az is bebizonyosodott, hogy még mindig érdemes bátornak lennem, és hallgatnom a megérzéseimre, mert a csodák sorra következtek be az életemben.

A dolgok működtek, de fáradt voltam: emberfeletti tempót diktáltam magamnak a megelőző két évben. Úgy éreztem, nincs erőm ahhoz, hogy folytassam, és egyszerűbb lenne, ha nem is lenne mit folytatni: felépítettem egy olyan életet, amelyből nem volt kiút. Nem akartam, hogy ha majd öt év múlva bemutatkozom valakinek, az illetőtől ezt kelljen hallanom: „pedig mennyire jó volt, amit csináltál!”. Akkoriban odajött hozzám a 4-es, 6-os villamoson egy lány, akiről kiderült, hogy követ az Instagramon, és csak annyit mondott: „egy csoda az életed”. A csodákért viszont hatalmas árat kellett fizetnem.

▪ ▪ ▪

Amikor végre lett pár hét szabadidőm, két év után először fellélegezhettem. Szinte sokkolt, amikor összegeztem a történteket: két év alatt öt bestsellerem jelent meg, számos telt házas előadást tartottam országszerte, a blogomat több millióan olvasták, és sorra váltak valóra a legvadabb álmaim. Talán ezt volt a legnehezebb feldolgozni – meg azt, hogy a beteljesült álmok sok esetben nem is tettek igazán boldoggá.

Még mindig a régi hiedelmeim kötöttek meg (azt gondoltam például, hogy egyedül vagyok), a kikapcsolódást pedig csak korlátozottan engedtem meg magamnak – évente egyszer. Rettentő szigorú szabályok szerint éltem, a munkán kívül mindent kizártam az életemből. Folyton az órámat bámultam, és ha éppen társaságban töltöttem az estét, tízkor mindig közöltem: „bocsi, srácok, mennem kell dolgozni”. Mintha csak valami Hamupipőke lettem volna, aki attól retteg, hogy éjfélkor átváltozik.

Pedig amikor hazaértem, már nem dolgoztam – nem volt rá szükség. Akkoriban már nem dolgoztam másnak, így minden energiám egy területre összpontosult. Ennél nagyobb hibát nem is követhettem volna el (de erről majd később). Mindenesetre fogva tartott az ötéves rutin, és teljesen felőrölt. Nem engedtem meg magamnak, hogy kikapcsoljak, így egy őrült, reggeltől estig pörgő mókuskerékben hajtottam. Facebook, blog, Instagram, előadások: nem volt leállás. Nagyon kemény voltam magammal szemben, mint egy igazi diktátor. Iszonyatos elvárásokat támasztottam magammal szemben, akkora terhet raktam magamra, amekkorát egy normális főnök húsz emberre sem. Lefutottam a maratont, és még mindig rohantam előre ahelyett, hogy pihentem volna.

Összeomlottam.

Nem volt erőm futni.

Valójában nem is akartam futni.

Akkoriban olyan szomorú voltam, mint korábban soha, és valójában már hónapok óta tartott a rosszkedvem. Minderről senkinek sem mertem beszélni. Egyszer-kétszer megpróbálkoztam vele, de ilyenkor végül mindig valami ilyesmit vágtak a fejemhez: „A nagy jó dolgodban nem tudsz már mit kitalálni. Szedd össze magad!” Hát, nem pontosan erre a válaszra vártam… A másik kedvenc mondatom így hangzott: „Mióta visszajöttél Amerikából, neked mindig kemény időszakaid vannak!” Persze ezek az emberek nem tudták, miről beszélnek, nem is tudhatták, mivel soha nem mutattam ki a fájdalmamat. Ettől viszont frusztrált lettem. Egy maszkot viseltem, ami egyre kényelmetlenebbé vált, és tudtam, egy nap majd meg kell szabadulnom tőle.

Végül aztán Szily Nórához fordultam segítségért. Beszélni akartam valakivel arról, amin keresztülmegyek, és bíztam Nóra tapasztaltságában, hiszen ő dolgozott az X-faktorosokkal is. És végre elkezdtem arról beszélni, hogy valami nincs rendben velem. Az olvasóim tudták, hogy harcolok, és igazság szerint tényleg azt hittem: Oravecz Nóra már soha nem lesz az, aki volt. (Ebben végül igazam is lett: egy sokkal erősebb Nóri tért vissza a csatából…) Soha nem akartam az lenni, akivé váltam, nem vágytam milliós olvasottságra és bestsellerekre. Ez nem az én álmom volt – más álmait éltem. Rá kellett jönnöm, hogy ideje átgondolnom, mit is szeretnék valójában.

Aztán eljött a pillanat, amikor sorra leültettem a barátaimat, hogy elmondjam nekik: valami nincs rendben. Ők pedig sorra vallották be, hogy egyszerűen nem értették, hogyan bírom az egész őrületet, hiszen olyan hirtelen csöppentem bele egy új világba. Többen ilyesmiket mondtak nekem: „Láttam a Facebookon, hogy már megint vidéken adsz elő, meg külföldre utazol, meg könyvet írsz, a blogod a legolvasottabb az országban – te meg mosolyogsz. Követni sem tudtam a sok eseményt, te meg mosolyogva végigcsináltad. Aztán kiadtatok még egy könyvet, meg jött még egy turné, és te még mindig csak mosolyogtál.”

És el kell mondanom még valamit: senki sem készített fel arra, ami rám várt. Senki. Egyrészt megismertem a sikert, másrészt meg kellett tapasztalnom a legnagyobb mélységet – utóbbi ellen kezdetben ételmegvonással, heti háromszori takarítással, utazással, majd töméntelen vásárlással küzdöttem…

Különösen nagy nyomást éreztem egy olyan látomásom miatt, amely egy meditáció alkalmával jelentkezett: New Yorkban voltam, és egy kirakatban megpillantottam a saját könyvemet. Láttam. Ott volt előttem. Úgy éreztem, akár a kezembe is vehetném. „Hogyan haladjak tovább?” „Soha nem jutok el eddig.” „Kizárt, hogy erre valaha is készen legyek.” „Valójában lehet, hogy nem is ezt akarom” – ilyen gondolatok cikáztak sorra az agyamban, és teljesen megőrjítettek.

Egy ehhez hasonló problémával foglalkozik egy olyan írás is, amelyet valamikor a meditációt követően olvastam. A cikk arról az évente ezernél több amerikai egyetemistáról szól, akik azért követnek el öngyilkosságot, mert úgy érzik, nem tudják teljesíteni a velük szemben támasztott embertelen elvárásokat. És szinte biztosak lehetünk abban, hogy valami ilyenféle érzelmi vihar játszódik le azokban a világsztárokban is, akik végül a drog vagy az alkohol áldozatai lesznek. Nem múlik el év úgy, hogy a média ne számolna be valamelyik híresség túladagolásos haláláról. Amikor ilyesmiről hallok, mindig összeszorul a szívem. Miért nem figyeltek oda rájuk? Miért van az, hogy egyeseket vissza tudnak rángatni a szakadék széléről, másokat pedig nem? Az egyik ismerősöm válasza erre a kérdésre így szól: „neki ez volt megírva”. Szerintem viszont ez butaság. Bármikor megváltoztathatod a sorsodat. Bármikor.

▪ ▪ ▪

Ezzel együtt néha minden félrecsúszik. Ott ülsz például a diplomaosztódon, és fogalmad sincs, hogyan tovább. Abban sem vagy biztos, hogy ezen a szakon kellett-e végezned. Esetleg a nászéjszakád másnapján kapsz a fejedhez, hogy mit műveltél az életeddel, hiszen egyszerűen nem ezt akartad: valójában nem is szereted a másikat. Vagy megkaptad álmaid munkáját – de ez nem okoz semmi örömöt. Esetleg sokévnyi próbálkozás után összejön a babaprojekt, és végre ott a kicsi – te meg nem tudod, most akkor mi lesz. Érezhetsz ugyanígy akkor is, amikor beüt a nagy szerelem: látszólag minden klappol, valami még sincs rendben. Megkaptad, amire vágytál, mégis tele vagy félelmekkel, megkérdőjelezed a saját döntéseidet.

A fenti kérdésekkel kapcsolatosan volt egy érdekes beszélgetésem, akkoriban, amikor épp beválogattak a neves globális konferenciasorozat, a TEDx San Franciscó-i rendezvényének önkéntesei közé. Mindig szerettem volna látni, hogyan épül fel egy ilyen rendezvény, szóval nagyon boldog voltam. Aznap este, amikor megérkezett az első TEDx-es feladatom, a finnországi Turku egyik hoteljében szálltam meg, épp sajtóúton voltam. A hideg szobában nyakig betakarózva, laptoppal az ölemben csücsültem az ágyamon, a lehető legkényelmesebben elhelyezkedve, ugyanis tudtam, a következő pár órát biztosan munkával töltöm.

Az előadókról kellett egy kis háttérkutatást folytatnom, ám mire végeztem a feladattal, már érkezett is a következő e-mail: állítsak össze egy rövid összegzést az ismert szilícium-völgyi befektető és véleményformáló, Vitaly Golomb munkásságáról. Aznap éjjel nem aludtam túl sokat. Belemerültem Vitaly blogjába, az előadásaiba, mert tetszett a missziója: az tudniillik, hogy támogatja a nem amerikai startupos fiatalokat. Rögtön írtam neki egy e-mailt, ugyanis sejtettem, hogy sok érdekes sztorija lehet – és igazam is lett.

Golomb Ukrajnából vándorolt ki az USA-ba, és abban reménykedtem, hogy európai származása valamilyen formában a személyiségében is megmutatkozik – és nem is kellett csalódnom. Olyan érzés fogott el vele kapcsolatban, mintha csak egy régi jó baráttal találkoztam volna újra. Neki tényleg fontos, hogy segítsen, járja a világot, és mindenhol arra ösztönözze a fiatalokat, hogy ne a körülményeikkel foglalkozzanak… Vágjanak csak bele, valósítsák meg az álmaikat ott, ahol élnek.

Bíztam abban, hogy Vitaly őszintén mesél majd arról is, ami a kulisszák mögött rejtőzik. Hiszen mi kívülről csak annyit látunk, hogy Amerikában robbanásszerűen fejlődik a a technológiai ipar, gombamód szaporodnak a startup cégek, amelyek aztán szolgáltatásaikkal teljesen megváltoztatják az életünket. De nemcsak a miénket – hanem a startupok vezérigazgatóinak életét is. Az illető az egyik nap még hétköznapi srác, egy a sok geek közül, másnap meg jön egy befektető, és a fiú élete egyszer s mindenkorra megváltozik. Dollármilliókat keres, a figyelem középpontjába kerül, és fel sem tudja dolgozni azt a hihetetlen nagy változást, amire talán még nem is állt készen.

Nem kérdés, hogy hamarosan az európaiak életére is hat ez a fajta kultúra, amelyik azt veri a fejedbe, hogy a karrier mindenekfelett; ahol rengeteg könyv szól arról, hogy építsd csak az üzleted, de arról már nem nagyon olvashatsz, hogy magadra és a szeretteidre is szánj időt… (Érdemes ezzel kapcsolatban megnézni a Vs.hu portálon a San Franciscóban milliomos leszel vagy hajléktalan című dokumentumfilmet – természetesen a Szilícium-völgyben játszódik.)

„A Harvard Business Review közölt egy tanulmányt minderről”, mesélte Vitaly. „Nincs is annál magányosabb tevékenység, mint vállalkozást kezdeni egyedül: folyamatosan azt kell kommunikálnod az alkalmazottaknak és a befektetőknek, hogy mennyire jól halad minden, milyen boldog vagy, és hogy minden a lehető legjobban megy. A legtöbben persze sírnak, amikor nem látják őket, még ha minden jól is megy, hiszen bár hatalmas sikereket érnek el, csúcsteljesítményeket tudhatnak a magukénak – ám sohasem lehetnek elégedettek. Rengeteg példa van erre a Wall Streeten is, ahol még versengőbb a piac, és az emberek bármit megtennének a sikerért. Sokan feladják a boldogságot a karrierért. Sokan nem beszélnek erről, próbálják elrejteni a problémájukat: ez a fajta magatartás hozzátartozik a szilícium-völgyi macsó szerepéhez.”

Vitaly arról is beszélt, hogy pontosan emiatt magas az öngyilkosságok száma is. A rideg arckifejezés, amellyel a fenti monológot ledarálta, élesen belém égett. Tudom, hogy ennél sokkal összetettebb az egész kérdés, de Golomb szavaitól egyből a kint élő barátaim jutottak az eszembe, meg hogy mi mindent áldoztak fel a startupok oltárán. Meg azokra gondoltam, akikkel San Franciscóban laktam együtt: ők reggeltől estig dolgoztak, és közben teljesen megszűnt a privát életük… Az egyik befektető ismerősöm például csak 2014-ben tíznél több ötletbe fektetett bele több százezer dollárt, miközben a magánélete összeomlott, ő maga pedig megkeseredett, és akkor még nem is beszéltem azokról a felszínes, lelketlen emberekről, akiket az élet az utamba sodort…

Idővel egyre közelebb kerültem a megoldásomhoz: nekem Európában a helyem – és nagyon jó, hogy ez így van.

Így egy szép novemberi reggelen végre leesett a vállamról egy óriási „teher” – egy irreális elvárás. Attól a naptól kezdve már nem gondoltam arra, hogy kint szeretnék élni az USA-ban. És azt is megértettem, hogy korábban még mindig csak az útkeresés szakaszában voltam, és lassan ideje felnőnöm ahhoz a Nórihoz, aki valójában én vagyok. Aki félelmek, bizonyítási vágy nélkül él, meghatározott célokkal a fejében.

A történetemnek van olyan tanulsága, amit te is használhatsz: amíg nem szabadítod fel magad, addig észre sem veszed, hogy külső nyomás hatására teszed, amit teszel. Úgy gondolod, az életed, az álmaid mind te alakítod. Aztán kezedben a diplomával, vagy az ujjadon a gyűrűvel rájössz, talán nem is ezt akartad valójában. De amíg eljutsz ennek a felismeréséig, meg kell járnod a poklok poklát.

Ahelyett, hogy megélnéd az új helyzetet, teljesen lesokkolod magad. Hatni kezdenek azok a minták, amiket magaddal hoztál, és ugyanolyan tehetetlennek, felkészületlennek érzed magad, mint mondjuk annak idején az általános iskolában – miközben a teljes életed megváltozott. Talán mert még mindig nem tudtad feldolgozni, amit elértél, esetleg egyszerűen csak nem tudod, merre tovább. Ha pedig nincs előtted a következő lépcsőfok, egyszerűen kétségbeesel, hiszen nem érzed magad biztonságban – biztonság nélkül pedig hogyan is lehetne továbbhaladni?

Igen, bármennyire megváltozik az életed, és bármennyi nehézséget okoz ez neked, meg kell tanulnod felállni. Itt érdemes utalni Hosszú Katinka sztorijára, mert Katinka egyszerűen a felállás művésze. Példaértékű, amit véghezvitt a londoni olimpia után, a könyve pedig éppen azért csodálatos, mert őszintén mesél a lelki folyamatokról, amelyeken keresztülment.

„Ahelyett, hogy szárnyakat adott volna a világbajnoki cím, teljesen megbénított.”

Ahogy Katinka írja, egyszerűen elfelejtett az úszás szeretetéért úszni. Ahogy pedig átlépett ezen a vonalon, egy olyan világba került, ahol az úszás élvezetének szerepét a külső nyomás, az elvárások, a stopperórák vették át – és mindezek együtt akár még egy Iron Ladyt is képesek megbénítani. Nem állhatsz neki úgy egy feladatnak, hogy az jár a fejedben: „Mi van, ha kikapok?”

Azóta is követem Katinkát a közösségi oldalakon, és leginkább az óvatossága tetszik, ahogyan fogalmaz. Mindent csak azért csinál és csak addig, amíg jól érzi magát tőle. Semmi nem kötelező. Nem a díjak, az érmek megnyerése a cél, csak az, hogy „jól kiússza magát”. Az is érdekes, ahogy Katinka egy-egy sztorival tökéletesen illusztrálja, miért is veszített egy adott versenyen. Elég volt egyetlen percre teret engednie a negatív gondolatoknak ahhoz, hogy második, esetleg harmadik helyen végezzen.

Hiszen valójában a gondolataink emelik a legerősebb gátakat. Én például azon a bizonyos júniusi napon Szily Nórának csak a következőket hajtogattam: „Nekem ehhez nincs erőm.” „Nincsenek lehetőségeim.” „Semmi máshoz sem értek.” „Senki sem szeret.”

Amikor elkezdek lefelé száguldani egy ilyen negatív spirálon, egyre ugyanazok a mondatok köszönnek vissza. Ha viszont képes vagyok cáfolni ezeket, nyert ügyem van. Neked vajon hányszor fordulnak meg ilyen negatív gondolatok a fejedben? A végén ezek afféle önbeteljesítő jóslatként valóra is válhatnak.

A negatív gondolatainkat, hiedelemrendszereinket úgy képzelem el, mint egy sötét szobát, ahova időnként besétálunk, már mi sem tudjuk, hogy miért. Talán egyszerűen már elfogyott minden erőnk, nem tudunk koncentrálni, és rossz ajtót nyitunk ki. Ebben a szobában raktározódik az összes negatív gondolat, a rossz emlékek, vagy éppen azok a vélemények, amiket mások fogalmaztak meg rólad. Ha bezárkózol ide, mindez a rossz addig szívja az energiádat, amíg fáradtan össze nem esel – és aztán alig lesz erőd otthagyni a szobát. Éppen ezért minden erődet össze kell szedned, hogy búcsút ints ezeknek a gondolatoknak.

Nem lesz egyszerű, mert követnek majd minden pillanatban, egy perc nyugtot sem hagynak majd neked. Bármit teszel, bárhova mégy, ugyanazok a bénító szavak visszhangoznak majd a fejedben. Ilyenkor nagyon nehéz elhinni, hogy valaha magad mögött tudod majd hagyni ezeket a mondatokat… … …

UTÓSZÓ

Hosszú utat tettünk meg együtt, de még egyáltalán nem értünk a végére. Bármit gondolsz is, nem ez az utolsó változás, amelyen keresztülmentél. Annyi minden áll még előtted, előttem, előttünk. Félreértés ne essék: én is mindig azt hiszem, már az út végére értünk. Közben valahol mélyen tökéletesen tudom, hogy talán még az első mérföldkőnél sem tartok.

Végre tisztábban látok, mint korábban bármikor. Boldog vagyok és kiegyensúlyozott, és teszek is érte, hogy ez így maradjon. Tanulom a türelmet magammal, másokkal, az életemmel szemben, és bízom a sorsban – abban, hogy mindent akkor kínál fel nekem, amikor eljött az ideje.

De ahhoz, hogy megtörténjen a változás, nem volt elég a sorsban bíznom. Akarnom is kellett a megoldást. A sarkamra kellett állnom, és azt mondanom: elég volt ebből, ez így nem élet. Ott kellett megkeresnem a választ, ahol minden elkezdődött: Amerikában.

És megkaptam a választ, gyorsabban, mint számítottam rá. Néztem az iszonyatos intenzitással pörgő amerikai életet, és feltettem magamnak Arianna Huffington kérdését: Te miben méred a sikert?

Én biztosan nem abban, hogy mennyi pénzt keresek.

Biztosan nem abban, hogy napi tizennyolc-húsz órát dolgozom mások álmaiért.

És biztosan nem akarok egy olyan életet, amelyben sem magamra, sem a barátaimra, sem a boldogságomra nincs időm.

Nem szeretnék olyan helyen élni, ahol soha nem fogadnak el, csak azért, mert külföldi vagyok.

Bevándorló.

Alig vártam, hogy hazaérjek.

És onnantól már egy percre sem fordult meg a fejemben, hogy más országban élném le az életemet.

Itt akartam maradni, Budapesten.

Beleszerettem a városba, amiről azt gondoltam, soha nem szerethetem meg.

Újra bebizonyosodott valami, ami már szinte általános szabályként irányítja az életemet: mindig olyasmi tesz teljessé és igazán boldoggá, ami ellen kezdetben foggal-körömmel tiltakozom, míg a kezdetben örömet okozó dolgoktól később sokszor boldogtalan leszek.

Hogy mi vár még rám? Nem tudom. Mindenesetre elindultam egy új úton, elkezdtem egy új életet. És az is biztos: még rengeteg kaland vár ránk.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

ekonyvlogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL Open Font Licence