POLCZ ALAINE MŰVEI 17.

© Polcz Alaine jogutódja 1995

A képekért köszönet Nádas Péternek

és a Wosinsky Mór Megyei Múzeumnak

Megjelent Budapesten 2016-ban

Felelős kiadó Sárközy Bence

A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Szerkesztette Csordás Gábor

Olvasószerkesztő Györke Mária

A szerző portréfotóját Nádas Péter készítette

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-676-628-3

„Ugandába kéne menni. Talán ott még tudok segíteni. Betegeket ellátni.”

Három kívánság

Volt macskám az életben. Nem is egy. Olyan is, amelyiket nagyon szerettem. Nézem a menyasszonyi képemet. Ijedt kislány, fehér fátyollal, fekete macskát tart a karján. Talán ez az egyetlen esküvői képem, amelyik megmaradt… Vagy csak bennem maradt meg? Akkor kezdtem sejteni, hogy a házasságommal baj van, mikor János kidobta a macskát az ablakon a rózsabokrok közé. A macska ezután már csak akkor jött, ha ő nem volt otthon.

Ijedt kislány, fehér fátyollal, fekete macskát tart a karján

Ezelőtt két-három évvel is volt egy macskám, de éppen viharos idők jártak – lakásátépítés, ki-be járkálás Orosziba, a hétvégi házba –, így a macska nem lett szobatiszta. Egészen freudi helyzet alakult ki: az ágyban a vállamra pisilt, az autóban a tenyerembe piszkított. Aztán egyszer ketten maradtak Miklóssal itt, Orosziban, s összevesztek. Eltűnt az erdőben. Tulajdonképpen az történt, hogy Miklós megverte, mert bejött a kilencszáz négyszögöles telekről – amely az erdőbe fut ki, kerítés nélkül –, hogy a konyhában végezze el a dolgát. Úgy látszik, én túl engedékeny vagyok. Igaz, állítólag amelyik macska kiskorában nem lett szobatiszta, azt nem lehet megnevelni.

Nem mertem több macskát tartani.

A karizmatikus imacsoportban egy papírra mindenki felírta három fontos kívánságát. Én egy macskát szerettem volna, és még egyszer szerelmes lenni. (A harmadikat elfelejtettem, de miért felejtettem el?) Persze az is furcsa, ha az ember hetvenévesen szerelemre vágyik. Vagy talán ez természetes? Mindenesetre elképesztő, ha be is teljesedik. Méghozzá úgy, hogy a szerelem jött felém, nálam jóval fiatalabban. (Az anyja lehetnék bőven.) Először azt hittem, tréfa ez, vagy játék. Aztán megértettem valamit abból, hogy mi a szerelem. Saját maga. Valaki éppen hordozza, vagy beleszédül. A görögök mindent tudtak az istenekről is. (Csak hiányosan tudjuk szentekkel pótolni őket.) Szóval akit Ámor nyila eltalál… (Rémes, már harmadszor állok fel, hogy megnézzem, mi a csudát csinál a macska a konyhában. A pogácsás tál jól letakarva, ám kajtár a disznó, képes lerángatni róla az abroszt.) Ez nem humor, kiszólás, hanem maga a valóság. Mindig csak a valóságot tudtam és tudom írni.

Szapphó sorai jártak az eszemben:

Engem a szerelem piros labdával

Szíven ütött és egy szépcipőjű,

Aranyhajú lánnyal játszani hívott.

Mentem a mustillatú, szilvaszagú kertek között, éreztem, hogy könnyű a járásom, szebb és fiatalabb lettem. Mert a szerelem újjászületés. Én mindig tudtam – az eszemmel –, hogy az öregedő férfiak miért szeretnek bele fiatal lányokba. De egészen más ezt megélni. (Aztán az utolsó percben félrehúzódtam a nyíl elől.) Erről ennyit, a macskákról akarok írni.

Szóval egy macskát szerettem volna. A Cirmi Dani-csőd után. Cirmit Eszterrel közösen kaptuk. Egy házban lakunk. Ő háromévesen vágyott egy macskára. Elmentünk vele, a szüleivel és Miklóssal a Lövőház téri állatpiacra. A macskákat ingyen adták – csak vigyék őket. Közösen választott, szép cirmos cicakölyök volt. A gazdája elmondta, hogy kertes házban laktak, a szabadban szokta végezni a dolgát. Hát persze, ez egy második emeleti városi lakásban nehéz.

Eszter izgult, és boldog volt a macskával. Úgy szorongatta, amikor hazaértünk vele, hogy nyávogni kezdett, és bebújt a dívány alá. Már el volt készítve a fürdőszobában a macskavécé. Benne szép, drágán vásárolt szagnyelő, fehér kavicsszerű valami. De Cirmi minderre fütyült. A virágládába végezte a dolgát. Amikor pedig ezt megtiltottam, a dísznövények cserepeibe. Mikor nagyobb lett, kitettem az udvarra, hogy ha föld kell, itt van. Visszaszaladt, és a lépcsőházban a leanderek ládáját használta. Köveket raktam a ládák földjére, majd dróthálót, naftalint, mert azt utálják a macskák. Eredmény: semmi. Ugyanakkor nagyon kedves volt. Miért is függne össze a kedvesség azzal, hogy hol végzi a dolgát?

Eszterrel összebarátkoztak. Etette nálam Kitekat-szemcsékkel. Egyszer rémülten látom, hogy egy szemet a macskának ad, egy szemet ő kap be, aztán megint a macska… Úgy gondoltam, ezt el kell mondanom orvos édesanyjának. Éva csak legyintett: „Ugyan, az állateledelt tisztábban kezelik, mint a babatápszert, különben is tápláló.” Eszter azóta is szereti a Kitekatot.

Játszottunk Eszterrel és a macskával. Elmondtam neki azt a versikét, melyet gyerekkoromban nekem mondtak:

Fáj a cicának a lába,

Megütötte a szalmába.

Úgy kell néki, fájjon lába,

Mért nem dugta topánkába.

Elmentünk Eszterrel topánkát venni. Egészen jól sikerült. Amikor előadtam kívánságunkat, hogy egy tizenhatos, fekete vagy fehér, puha bőrtopánt kérünk a cicának, az eladó azt válaszolta, hogy sajnos hiánycikk, de nézzünk be egypár hét múlva, mert várnak új árut.

Így játszottunk, míg jött a lakásátépítés. Leköltöztem Cirmi Danival egy földszintes, kicsi, sötét szobába. A lakást nagy lármával szétverték. A macska félni kezdett. Csak mellettem volt hajlandó végezni a dolgát és enni. Kivittük Orosziba, ott majd jobb lesz neki, hiszen kertben született. Akkor végezte a kocsiban a tenyerembe a dolgát. A macskapiszok nagyon büdös, de még örültem, hogy nem kente össze Judit-Ágota barátnőm kocsiját. Aztán jött az éjszaka. Odapisilt az ágyban a vállamra. Összeszidtam, kidobtam, meg is legyintettem. Nem segített. Ez volt a Cirmi Dani-csőd.

Zsófi barátnőm, aki harmincöt éve él Svédországban, azt mondta: „Az a baj, hogy svédül beszélek, de magyarul gondolkozom és magyarul álmodok. Pedig zsidó vagyok. De nem svéd, hanem magyar zsidó. Ezen és a depresszión sokat segít, ha egy macska dorombol a hasamon.”

Még egy kedves, humoros emlék Cirmi Danival. Z. M. – akit akkor kezdtünk megismerni – a román forradalom alatt át-átjött hozzánk a szomszéd lakásból híradót nézni. A macska azonnal az ölébe ugrott, és ott kuporgott, dorombolt egész este. Akkor még nem is sejtettük, hogy M. utálja a macskákat. Cirmi Dani a szeretetét azzal tetézte, hogy ha csak egy percre is átmentem hozzájuk, jött velem, és rohant át a lakáson, egyenest M. szobájába.

Lehet, hogy Cirmi Danit a lakástűz is megviselte: elmentünk valahová vacsorázni, az ablakban gyertyákat égettünk a temesvári hősi halottakért. (A magyar forradalom után is égettünk gyertyákat.) M. és Judit maradt a lakásban televíziót nézni. Mikor átmentek a saját lakásukba, gondolkoztak, hogy el kéne oltani a gyertyákat. De aztán úgy döntöttek, hogy nem, hátha rosszulesne nekem, mivel nagy gonddal gyújtottam meg őket. Igaz, én a balkon kőmellvédjére akartam állítani a gyertyákat, de Miklós úgy gondolta, hogy ott a szél elfújja a lángot. A nagy műteremablakban álltak télen a muskátlisládák, ezeknek a földjébe ültettük őket. Az egyik félrebillent, meggyúlt a műanyag virágláda, és aztán tovább… A forróságtól a nagy üvegtáblák elpattantak, kizuhantak az utcára, a járókelők hívták a tűzoltókat, és segített az egész ház. Kormosak voltak, mikor éjfél körül hazaértünk. Judit az udvaron elénk szaladt, nem akarta, hogy váratlanul érjen a látvány, ha belépünk a lakásba. Nem is vettük nagyon a szívünkre. Az ablakokat – mint a háború alatt és után – beragasztottuk. Csak ezúttal nem papírral, hanem nejlonnal. (A háborúban még nem ismertük a műanyagokat, fehér gombokról mesélték azt, hogy tehéntúróból készültek – hittük is, meg nem is.) Csakhogy ezeket beszakította a szél, becsapott az eső, és mindent, de mindent belepett a zsíros, fekete korom. Ennek köszönhetően viszont nyáron tataroztunk, mert tatarozni kellett.

Most írás közben bent voltunk egy napig Pesten – a Városmajor utcai lakásban. Judit, aki annak idején elénk jött éjfélkor az udvaron a tűz után, ezúttal a nagyteraszunkról – amely Eszterék fölött van – vödörrel hordta be a jeges havat a fürdőkádba, hogy be ne ázzanak. Féltem, hogy megijedsz – mondta Judit. Képzeld el, hogy belépsz, és a fürdőkád tele kormos hóval. De amikor belépek, a fürdőkádban nincs semmi, és ragyogó tiszta. Csodálkozom, és mondom Juditnak: „Nyoma sem maradt.” „Hát persze, sikáltam és sikáltam, mert rémesen nézett ki.”

Ilyen Judit, akit én Jucókának hívok. Semmi köze ugyan a Jucóka névhez, mert ő igazi Judit, de éppen ezért, nekem és senki másnak, ő Jucóka. Most már Miklós is így szólítja, legalábbis együtt így beszélünk róla.

Miért nem ült, vagy legalábbis sokszor nem ült ott, akkor, televíziónézés közben? Nem tudom. Talán főzött, és intézte a háztartás dolgait.

Még a fürdőkád napján azt mondja nekem: „Képzeld el, az egyik szakdolgozatírómat meg kellett buktatnom. Csapnivaló volt a dolgozata, nem tudott semmit, pimasz volt. Összeültünk, tanácskoztunk, és én a buktatás mellett döntöttem. Aztán egész éjjel nem tudtam aludni.” Ezt nem panaszosan mondja, hanem nevetve, mulatva saját magán.

Reggel, indulás előtt átjön, éppen a fürdőkádba akartam volna belépni, de eszembe jutott, hogy fontos hívást várok, és kiszaladtam a hordozható telefon után, amikor Jucóka belépett. Ott állok meztelenül a telefonnal. Azt mondja: „Az ajtó nemcsak hogy nincs bezárva, de még becsukva sincs, félig tárva áll. Nem félsz, hogy megfázol?” Újból nevetünk. „Samu pedig a mi lakásunkból rohant ki. Nem tudom, hogy jutott be” – teszi hozzá. Az ő ajtajuk automatikusan csukódik, csapódó zárral.

Eszter már iskolába jár. Samu, a mostani macskája, vörös cirmos, méltóságteljes, nem nagyon barátkozik, ennivalót nem fogad el, pedig egyszer a virslim felét adtam oda, de nem kellett neki. Samu igazi békeangyal. De ezt majd máskor mesélem el. Természetesen tökéletesen szobatiszta.

Mindig örömmel fogadom, mert legalább „vendég macskám” van. Csak az a baj, ha bármerre ajtót vagy ablakot nyitok, már surran ki a teraszra, és lesbe áll. A gerléimre vadászik, szenvedéllyel és vadul. Talán épp a gerlék miatt jön. Jucókáékhoz pedig M. miatt. M. természetesen Samut is utálja.

A gerléket fényképezni szerettem volna, noha sohasem szerettem a fényképezést. Az ember vagy nézi és éli azt, amit lát, azt, ahol van, vagy fényképezi. És a kép mindig más, mint a valóság. Ámbár néha érdekes, érdekesen más. Persze, a régi képek, a régi albumok bársonyba vagy bőrbe kötve. Az ember felvette a zongoráról vagy a szalon asztaláról, és látta a család múltját, jelenét. Nagyon szerettem.