© 2015 by Elizabeth Adler

Hungarian translation © Hoppán Eszter, 2016

Borítófotó © Shutterstock

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

One Way or Another, Minotaur Books, 2015

Fordította Hoppán Eszter

ISBN 978-963-310-982-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Café Design, Hetsch Ferenc

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS

ANGIE

Fethiye, Törökország

A tenger akvamarinkék. Vagyis inkább azúrkék most, amint egyre mélyebbre süllyedek benne. Olyan, mint a koszorúslányok ruhája, csak éppen átlátszó. Még a vízrétegen keresztül is látom kettejüket a fedélzeten, a nő agresszívan szorongatja a pezsgősüveget, amellyel az imént lecsapott rám, a halántékomra, ott, ahol a hajam rézvörösen pelyhedzik. Most pedig véresen.

Meglepő, hogy senki sem vette észre, amikor kiestem. Az is furcsa, hogy milyen kevés zajjal jár, amikor valaki beleesik a tengerbe. Szinte nesztelenül tűntem el a habokban, alig néhány buborék jelezte csupán a helyet. Még csak csíkot sem hagytam a tovasuhanó hajó mögött.

Nem szándékoztam hullámsírban végezni. Mindig úgy gondoltam, hogy éjszaka távozom majd el, ágyban, párnák közt, egy másik meleg és kellemes helyre, amely nem sokkal különbözik az eddigitől, s ahol minden ugyanúgy megy tovább, mint azelőtt, csak éppen simábban.

Úgy tűnik, tévedtem. Süllyedtem lefelé megint, immár utoljára, tudtam jól. Elkapott egy gyors áramlat, a tüdőm megtelt vízzel, számban éreztem a só ízét, a maró szemcséket meg a szememben, amelyet képtelen voltam becsukni.

Látni már nem láttam, de még hallottam a hajó távoli zúgását.

Egy ismeretlen férfihang azt mondta: – Ez halott – Aztán: – Nem, lehet, hogy mégis él.

Reménykedtem benne, hogy igaza van.

A nőt, aki a gyilkos pezsgősüveget fogta, és aki a gyorsan távolodó fekete jacht farából nézte, hogyan tűnik el Angie a vízben, Mehitabelnek hívták. Nem volt szükség vezetéknévre ebben a zárt világban, ahol mindenki csak a keresztnevén ismerte a másikat – ami hol felvett név volt, mint a nőé, vagy igazi, mint Ahmet Ghulbiané, a gyorsjáratú jacht milliárdos tulajdonosáé, aki nem látott okot arra, hogy megváltoztassa a nevét, amelynek ismertségére és jó csengésére, Onassishoz hasonlóan, sikertörténete és vagyona révén tett szert.

Mehitabel nem volt Ahmet szeretője, de még csak egykori kedvese sem; állandó kísérő volt, a férfi számos titkának letéteményese s parancsainak végrehajtója, bármik legyenek is azok.

Mehitabel bármit megtett, amit Ahmet kért tőle. A kettejük közti egyezség ki nem mondott, le nem írt alku volt, mégis mindkettejük számára tökéletesen világos, annál az egyszerű oknál fogva, hogy alapvetően hasonlóak voltak: a végtelenségig immorálisak, a legtöbb ember előtt ismeretlen vágyak által vezéreltek, s képtelenek mély érzésekre.

Mehitabel önmagán kívül senkivel sem törődött; sosem adta volna az életét Ahmetért, de szívesen elvette másokét a férfi kedvéért. Ahmet ezt szerette benne, s bőségesen honorálta szolgálataiért. Ahmet nem volt hajlandó „bepiszkítani” a kezét; erre tartotta Mehitabelt és a hozzá hasonlókat.

A sebesen suhanó hajó mögött elmerülő vörös hajú lány láttán Mehitabel még csak el sem mosolyodott. Csupán egy vállrándítás telt tőle, miközben visszafelé indult, mezítláb, mert Ahmet megtiltotta a cipőviseletet a makulátlan fedélzeten. Fekete ruhája beleolvadt a hajó sötét hátterébe.

Csak annyi futott át az agyán, hogy újabb ember harapott fűbe, vagyis inkább vízbe. Kis híján engedélyezte magának, hogy élvezze a gondolatot.

1

Fethiye, Törökország

Marco Polo Mahoney kényelmesen terpeszkedett egy hátradöntött nyugágyban, amelynek szalagjai már a végüket járták. Mégis kellemesen lehetett benne pihenni, időnként egy-egy korty ouzóval, ami kissé csípős volt ugyan, de békés zsongást nyújtott. Igazán finom ilyenkor este. Hogy még csak hat körül jár? Mert annyi van, nem igaz? Ennél korábban nem lehet nyilvánosan inni; az emberek még rosszat gondolnának.

Megvakarta a kutyája füle tövét. Elvégre nyaral, úgyhogy megihat egy-két pohárkával. Vagy akár többel is. Néha. De egyedül inni köztudottan nem jó; össze kéne kapnia magát és keresnie valami társaságot a faluban. Feltápászkodott, és végignézett a rendelkezésére álló kis török strandon: egy csíknyi fehér homok, türkizkék víz, amely azúrba fordul arrafelé, ahol találkozik az immár viharfelhőktől sötétlő égbolttal. Mindez zöld erdős háttérrel.

Marco ismert portréfestő volt. Harmincöt éves, vonzóan markáns arcú és pillanatnyilag szakállas, mert vakáción sosem borotválkozott; hátrasimított, a tengeri sótól merev barna haj; a napsütésben összehúzott sötétkék szem, amely mintha mindig mindent látna. Legalábbis a modelljei mindig ezt mondták, és igaz is volt. Látta minden kis hibájukat, ami némileg feszélyezte is a megrendelőket. De persze a végeredmény megért ennyit.

Marco jó formában volt, pedig nem edzett. Valaha kosárlabdázott és teniszezett, de többet ácsorgott a partvonalon rajzszénnel a kezében, és vázlatokat készített. A lányoknak hízelgett a dolog, a fiúk balfácánnak tartották. Ő csak nevetett, de ez a szenvedély tette őt azzá, ami most volt – a gazdagok és híresek felkapott festőjévé; olyan emberré, aki otthonosan mozgott a társasági játszmákban, de a magánéletben sortban és mezítláb járkált, mint most is. Ráadásul szerette a magányt.

Rövid szabadságra jött, kettesben a kutyájával. Kis bungalót bérelt, és Fethiye török kikötőből indult útnak a gulet nevű kicsi, fából készült hajótípussal. Napbarnított és mezítelen volt a fürdőnadrágjától eltekintve. A bő szörfös sort alig-alig maradt meg keskeny csípőjén, a lábán viharvert strandpapucs.

Arcát a nap utolsó sugarai felé emelte, és élvezte a simogatásukat. Tudta, hogy nem lett volna szabad elfelejtenie a naptejet; ha a barátnője vele van, ő biztosan emlékezteti. Martha Patron úrhölgy, egy igazi angol lord lányaként következetes, eltökélt és állhatatos teremtés volt. Nála pontosan lehetett tudni, mire fizet be az ember: egyenes orr, magas pofacsont, szorosan hátrafogott mézszínű haj. Vakáció alatt lófarokban hordta volna, de az általa „mindennapi élet”-nek nevezett valamiben hosszú nyaka fölött takaros kontyba tekerve viselte. Az ágyban viszont lazán és puhán omlott a vállára.

Ugyancsak vakáció idején Martha márkás dizájnerbikinit vett volna fel dizájnerlepellel, ami Marco tapasztalatai szerint valamiféle halványzöld vagy kék sifonszerű darab, spárgatalpú magas sarkú szandállal valódi spanyol vászonból, vagy ilyesmiből. Martha az a fajta nő volt, aki mindig tudta, hogy mit hol csinálnak a legjobban, hol lehet beszerezni, és hogyan lehet az elsőnek lenni vele. És minden téren.

Ezért is volt Marco meglepve, hogy egy ilyen lány szóba áll egy magafajtával, egy ilyen boglyossal, akinek túl hosszú a haja, és mindig sortban vagy farmerban jár; nincs egy rendes inge azon kívül, amit Marthától kapott, és jobbára még ki sem bontott. Minőségi cipővel ellenben rendelkezett. A lábbeli a nagyapjáé volt, Berluti-féle kézzel varrott darab Párizsból. Marco, tekintettel a nagyapja emlékére, aki felnevelte, mindig szépen kifényesítve tárolta ezt a cipőt, meg aztán hátha egyszer fel kell vennie valamilyen puccos eseményen, ahol elvárás a cipő, és nem felel meg a hétköznapi edzőcsuka.

A „mindennapi életben”, amibe a nyaralás semmiképp sem tartozott bele, Marco „művész” volt, mint arra Martha rendre emlékeztette is… „Portréfestő”, tette hozzá, elégedetten nyugtázva, hogy Marco megrendelői között a világ legjelentősebb cégvezetői is képviseltették magukat, akiknek képmását Marco azért festette meg, hogy anyagi biztonságra tegyen szert, és amabból a valóságból elszökhessen ebbe a valóságba, ahol egyedül lehet. Eltekintve persze a kutyájától, Emtől, aki mindenhová vele tartott.

Hosszú történet, mondta mindig, amikor idegenek érdeklődtek a sarkában lihegő szőrpamacsról, aki mellette volt a kávézókban, vagy a hóna alatt, amikor utazott. Az apró, kevéssé vonzó kinézetű Em Marco szívének egy olyan csücskében lakott, amely átérezte a magányt, amitől megmentette a kis jószágot.

Amikor rátalált, néhány évvel korábban, egyedül üldögélt egy kávézó teraszán Marseille-ben. Még csak vonzó kilátás sem volt, s Marco tényleg csak egy gyors koffeinpótlásra ugrott be. A kávét a francia kávézókban mintegy szabványosnak számító sötétzöld, aranyszegélyű csészében szolgálták fel; valamint persze a St. Emilion környéki dombon termett helyi szőlőből készült bort és gyilkos mennyiségű vajjal készült mandulás croissant-t. Marco ekkor pillantotta meg a sintér lassan haladó autóját a ketreccel. A kutya, szürkésbarna, fiatalka, kis túlélő, az utcán ült. A sintérautó megállt. Egy férfi szállt ki az utasoldalról, odament a kutyához, és meg akarta fogni. De Marco gyorsabb volt.

– Szó sem lehet róla – mondta, vagy ezt, vagy valami hasonlót, és felkapta a kiskutyát a férfi elől. – A kutya az enyém. – És onnantól az övé volt.

Emnek nevezte el az állatot, a St. Emilionról, amit éppen ivott, amikor meglátta. Testhezállónak tűnt, és a kutya az első perctől kezdve hallgatott is rá. Mert ez ő volt. Em, Marco kutyája. Bármit megevett, s ez hasznos tulajdonságnak bizonyult, hisz Marco mindenhová magával cipelte. Nem ment olyan helyre, ahová nem engedték be a kutyáját, nem repült olyan légitársasággal, ahol Emnek a csomagtérben kellett volna utaznia, és nem szállt meg olyan hotelben, ahol a kedvencét nem látták éppoly szívesen, mint őt. Martha szerint jobban szerette a kutyát, mint őt. Marco nem vallotta volna be, de ebben volt némi igazság. És ezért volt vele a kutya most is, ezen a gyönyörű déltörök parton, és ezért osztotta meg vele a pici, egyszobás meszelt házikót a saját kezűleg festett kék faajtóval és ablakokkal, s a még kisebb hajócskát, a régi, fából ácsolt guletet, meg a narancssárga gumicsónakot, amivel mindennap horgászni járt.

Ha szerencséje volt, és fogott valamit, ami húsz centinél nagyobb volt, és nem kellett visszadobni, este megsütötte a kövekből és dróthálóból rögtönzött grillen. A sült halat megosztotta a kutyával, úgy falatoztak a csillagos ég alatt, átváltva az ouzóról arra a fura, kissé szénsavas török borra, ami kaparta a torkát, de kellemes volt. Más estéken besétáltak a falubeli kocsmába, ahol letelepedtek az ősöreg olajfa terebélyes árnyékába, és kecskepecsenyét faltak citromos kuszkusszal, vagy vastag, ropogós héjú kenyeret frissen szedett paradicsommal, szeletelt hagymával és morzsálódó feta sajttal.

A tulaj, Kosztasz – egy elkínzott küllemű, hórihorgas, negyvenes görög pödrött bajusszal, vakítóan fehér fogakkal és mélykék tekintettel – már ismerte őket, és mindig kedveskedett valamivel Emnek: dinoszaurusz méretűnek tűnő csonttal, melynek eredetén Marco komolyan elgondolkodott, vagy halfejből-farokból készült halászlével, amit Em különösen szeretett.

Estére és néha a meleg éjszakába nyúlóan Kosztasz kocsmája lett a székhelyük, mert itt mindig volt társaság, beszélgetés, és általában akadt valaki, aki elég jól beszélt angolul ahhoz, hogy érteni lehessen. Jóféle, egyszerű élet volt ez, teljesen más, mint Párizs és a többi nagyváros, ahol Marco gazdag embereket és feleségeket festett gyémántban-gyöngyben és fensőséges mosolyban. Mindazonáltal jól megélt ebből, és minden árnyoldala ellenére szerette is a munkáját. Megérte csinálni. Mert ezért lehetett itt, ebben a faluban, ezen a parton. És ez volt az, amit szeretett.

Roskatag nyugágyában ejtőzve visszaváltott az ouzóra, kortyolt egyet belőle, és elfintorodott. Arra gondolt, hogy egy kicsit emelnie kellene a színvonalon, és néhány dollárral többet áldoznia arra, hogy olyasvalamit igyon, amitől nem lábad könnybe a szeme. Elnézte, hogyan siklik ki egy jacht lassan a kikötőből. A fekete test simán szelte a hullámokat. Az ég elsötétült, a levegő vihar ígéretétől volt terhes, és villámfény hasított az égre. Gyorsan közeledett a vihar is, ahogyan az errefelé szokásos volt – Marco már tudta ezt. Az ilyen égszakadások roppant hevesek szoktak lenni, s Marco úgy vélte, a fekete hajó jobban tette volna, ha kivárja a kikötőben, vagy legalább partközelben marad.

Addigra a jacht már jócskán eltávolodott, és egyre gyorsult. Marco felállt, rántott egyet bő sortján, és a szeméhez emelte a messzelátóját. A hajó egy modern gulet volt, a helyi hagyományos bodrumi halászhajók mintájára készült. Csak éppen nagyobb volt, elegánsabb és gyorsabb.

Látta, hogy egy nő lép ki a kabinból, és végigszalad a fedélzeten. Vörös hajába belekapott a közelgő vihar szele, s a hajszálak egy pillanatra rézvörös dicsfénnyel ragyogtak fel az arca körül a lenyugvó nap sugaraitól. Kék ruha volt rajta, amelyet a szél vadul csapkodott karcsú alakja körül. A lány a fejéhez kapott, nyaka fájdalmas mozdulattal csuklott előre. Marco döbbenten látta a véres, tátongó sebet, a kifehérlő csontot. És ekkor a lány zuhanni kezdett.

Marco meredten nézte a helyet a vízen, ahol a lány eltűnt, és várta, hogy felbukkanjon. A hajó tovasiklott. A lánynak nyoma sem volt mögötte. Senki sem jött elő, hogy segítsen rajta, mintha észre sem vették volna az eltűnését. Talán harminc másodperc telhetett még el, és Marco tudta, hogy baj van. Odarohant a sárga gumicsónakhoz, és kidobta a vízre. A motor első húzásra beindult. Pár perc sem telt bele, és ott volt, ahol látta elmerülni a lányt. Körözni kezdett, és lebámult a vízbe, de a tenger nem volt annyira tiszta, a hajó is felkavarta. Leállította a motort, és a vízbe vetette magát.

Mintha egy sziklaszirtről ugrott volna le. Újra és újra lemerült, de közeledett a vihar, és a hullámzás dobálta a vizet, dobálta őt is. Nem találta a lányt.

És hirtelen megrohanta a múlt, felélesztve azokat az emlékeket, amelyeket soha többé nem akart újra átélni.