Copyright© Philip Zimbardo and Nikita D. Coulombe 2015

First published by Rider in 2015. Rider is part of the Penguin Random House group of companies.

Borítófotó © Shutterstock

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2016

Fordította Farkas Nóra

ISBN 978-963-310-993-9

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Darida Benedek

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Szaklektor Holka László (II. függelék)

Borítóterv Jacsó Miklós

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Unokáimnak, Philipnek (azaz Pandának), és Victoria Leighnek (vagyis Bunnynak)

Philip Zimbardo

Férjemnek, Chrisnek, és a három testvéremnek: köszönöm a támogatásotokat!

Nikita D. Coulombe

Tartalom

Előszó – Jegyzet az olvasónak

Bevezető – Csak sodródnak

ELSŐ RÉSZ

TÜNETEK

1. Kiábrándulás az oktatásból

2. Férfiak, akik kiestek a munkaerőpiacról

3. Túlzásba vitt férfiasság: a szociálisintenzitás-szindróma (SZISZ)

4. Túlzásba vitt játék: irányítsd az univerzumot a hálószobádból!

5. Elhízás

6. Túl sok pornó: megrendelt orgazmusok

7. A boldogság ad szárnyakat, vagy valami más? Gyógyszerek és drogok

MÁSODIK RÉSZ

OKOK

8. Irányvesztett családok, távol lévő apák

9. Bukásra álló iskolák

10. Környezeti változások

11. A technológia igézete és az arousalfüggőség

12. Savanyú a szőlő: amikor a „jogomban áll” érzése összecsap a valósággal

13. A nők felemelkedése?

14. A patriarchátus mítoszai

15. Gazdasági hanyatlás

HARMADIK RÉSZ

MEGOLDÁSOK

16. Mit tehet a kormány?

17. Mit tehetnek az iskolák?

18. Mit tehetnek a szülők?

19. Mit tehetnek a férfiak?

20. Mit tehetnek a nők?

21. Mit tehet a média?

Következtetések

I. függelék

II. függelék

Ajánlott források

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Jegyzet az olvasónak

Számos új trend született és erősödött már meg a San Francisco-öböl technológiai fellegvárnak is nevezhető térségében, és mi mindketten itt éltünk, amikor belefogtunk ennek a könyvnek a megírásába. Nem egy konkrét esemény inspirált minket, inkább arra emlékeztetett az egész, mint amikor egy könnyű zápor idővel felhőszakadásba vált át. Míg egyikünk a fiúk rossz iskolai teljesítményéről tudósító újságkivágásokat gyűjtögette, és a férfihallgatók megfogyatkozását észlelte a kurzusain, addig a másikunknak feltűnt, hogy a korabeli férfiak a partikon a számítógépek és a videojátékok köré gyűlnek ahelyett, hogy beszélgetnének. Elkezdtünk azon tűnődni, mi lehet az oka, hogy egyre kevesebb fiatal férfi akar jogosítványt szerezni vagy elköltözni otthonról, és hogy miért pornónézés közben maszturbálnak ahelyett, hogy egy igazi nővel töltenék az idejüket. Nekiálltunk hát a titok megfejtésének.

Éppen ekkoriban történt, hogy a TED megkért: tartsak egy ötperces előadást az általam választott témában, én pedig szerettem volna megvitatni a fenti megfigyeléseket. 2011-ben elhangzott rövid, de annál provokatívabb TED-előadásom végén világossá tettem, hogy a konferencián tartott beszédem fő célja a tudatosság növelése volt, sőt, hogy megkongassam a vészharangot a küszöbönálló katasztrófa miatt. Miután a beszédem nagy lelkesedést váltott ki, Nikita, aki asszisztensemként már behatóan ismerte a felvetett problémákat, segítségemre sietett, és együtt egy rövid TED e-könyvet publikáltunk, amelyet a fent említett beszéd inspirált. E kötet a Demise of Guys: Why Boys Are Struggling and What We Can Do About It címet kapta, és abból a célból íródott, hogy párbeszédet vagy akár heves vitát váltson ki a témakörrel kapcsolatban, és másokat is felbátorítson az előadáson megfogalmazódott kérdések különböző dimenzióinak kutatására.

A Nincs kapcsolat a Demise of Guys átdolgozott és kibővített változata, amely elődjénél jóval tovább megy abban a fontos eszmecserében, amely a fiatal férfiak életében felmerülő komplex nehézségeket és kihívásokat érinti. A Nincs kapcsolat új szerkezetet is kapott, mely a tünetek, okok és megoldások köré szerveződik, átláthatóbbá téve ezáltal az olvasók számára a problémákat, valamint könnyebbé az eligazodást a kötetben.

Fontosnak éreztük, hogy több nézőpontból is megvizsgáljuk a témát. A kötet egy fiatal nő – Nikita, aki Y-generációsként a technológiai változások közepette nőtt fel – és egy idősebb férfi, az élettapasztalatokban bővelkedő Phil szemszöge mellett számos fiatal férfi és nő nézőpontját vonultatja fel, a végeredmény pedig egy igazán páratlan együttműködés lett. Egy részletes, sokkérdéses online felmérést hoztunk létre abból a célból, hogy saját személyes nézőpontunkat másokéval ütköztethessük, és olyan kérdésekre kerestük benne a választ, amelyek A férfiak hanyatlásának különböző aspektusait érintik. Ehhez a témával kapcsolatos kérdésekből összeállítottunk egy kérdőívet, és felraktuk az internetre a TED-előadás oldalára. Többek közt ilyen kérdéseket tettünk fel: Mit változtatnál az iskolai környezeten annak érdekében, hogy jobban lekösse a fiúkat? Melyek a biztonságos és társadalmilag építő módjai annak, hogy megerősítsük a fiatal férfiakat?

Az eredmény figyelemre méltó: szűk két hónap alatt húszezren töltötték ki a rövidke kérdőívet. A kitöltők körülbelül háromnegyede (76 százaléka) férfi volt, több mint a felük 18 és 34 év közötti. Ám összességében mindenféle életkorú ember, a legkülönbözőbb hátterű férfiak és nők osztották meg gondolataikat és érzéseiket a kérdéskörrel és annak egyes részproblémáival kapcsolatban. Ráadásul több ezer válaszadó még tovább merészkedett: egy mondattól egy oldal hosszúságig terjedő személyes megjegyzéseikkel is kiegészítették válaszukat. Miután az összes kitöltött kérdőíven átrágtuk magunkat, néhány válaszadót személyes interjúra is behívtunk; a későbbiekben közöljük majd az ő véleményüket és tapasztalataikat is, amelyeket a személyes beszélgetések során osztottak meg velünk. E könyv I. függelékében megtalálható az említett TED-es felmérés néhány fontosabb eredménye. Érdemes megtekinteni a további statisztikákat is, amelyek a végjegyzetekben találhatók.

Az a célunk, hogy az új információk és a közös beszélgetés segítségével előmozdítsuk a felek közti párbeszédet. Könyvünket azzal a szándékkal adjuk közre, hogy megvitathassuk az emberiség örökös alkalmazkodását a technológiai fejlődéshez, és megoldást találjunk az itt előtérbe helyezett problémákra. Az is célunk, hogy ösztönzést nyújtsunk a fiatal férfiaknak és az őket szeretetükkel támogató nőknek abban, hogy rátaláljanak saját hangjukra, és pozitív változást érjenek el mind társas életükben, mind pedig az új világban, amely körülveszi őket.

Bevezető

Csak sodródnak

Mit vágsz olyan képet, mint egy megcímzetlen boríték?

Mark Twain, 19. századi amerikai regényíró

Korunk mindenki előtt új távlatokat nyitott, de a gazdasági, társadalmi és technológiai környezet változásai közepette a fiatal férfiak valahol lemaradtak. A nőjogi mozgalmakkal ellentétben a férfiak esetében nem beszélhetünk olyan egyesítő erejű irányzatról, amely elősegíthette volna a férfiak társadalomban betöltött szerepének újragondolását, noha erre sürgető szükség lett volna. Ehelyett rekordszámú olyan fiatal férfiról tudunk, akik elbuknak az iskolában, sikertelenek a lányokkal történő szociális interakcióikban, és szexuálisan is kudarcot vallanak a nőkkel. Nem kell sokáig kutatnunk, ha példát akarunk találni a fent leírtakra: mindenki ismer olyan fiatal férfit, aki küszködik az életével. Talán nem elég motivált a tanulásban, érzelmileg hullámzik, nem találja a hangot másokkal, kevés valódi barátja van, vagy éppen nincsenek nőnemű barátai, esetleg valami veszélyes bandába keveredett. Az is lehet, hogy börtönben ül. Talán épp egy rokonunkról, netán tulajdon fiunkról van szó. Vagy saját magunkról.

Ha azt kérdezzük, mi a baj velük, vagy miért nem olyan motiváltak, mint a régebbi idők hozzájuk hasonló fiataljai, akkor nem jól tesszük fel a kérdést. A fiatal férfiak ugyanis motiváltak, csak éppen más mozgatórugók hajtják őket, mint amilyeneket a többiek szánnának nekik. A nyugati társadalmak szempontjából az lenne kívánatos, ha mindannyian egyenes jellemű és kezdeményező állampolgárok volnának, akik felelősséget vállalnak cselekedeteikért, és másokkal karöltve egységben dolgoznak a közösség fejlesztésén és nemzetük felvirágoztatásán. A dolog iróniája, hogy éppen ez az a társadalom, amelyik semmiféle támogatást vagy útmutatást nem nyújt, nem szolgál eszközökkel és nem biztosít helyszíneket e fiatalembereknek ahhoz, hogy egyáltalán bármiféle motiváció vagy érdeklődés kialakulhasson bennük az efféle célokra való törekvés iránt. Valójában a társadalom – a politikától kezdve a médián és az osztálytermeken keresztül egészen a saját családunkig – járul hozzá leginkább ehhez a hanyatláshoz azáltal, hogy már a kezdetekkor csírájába fojtja e fiatal fiúk intellektuális, kreatív és szociális képességeinek kibontakozását. És a helyzet csak még ironikusabb attól, hogy a férfiak igen befolyásos részét képezik a társadalomnak: vagyis ők azok, akik hathatósan gátolják a nyomukban járó fiatalabbak érvényesülésének lehetőségét.

Amikor az emberi viselkedést a maga összetettségében próbáljuk megérteni és megmagyarázni, egy három részből álló elemzést célszerű elvégeznünk. Először azt kell megnéznünk, mi az, amit az egyén hoz magával a viselkedési kontextusba – azaz az egyén személyes diszpozícióját. Másodszor, hogy mi az, amit az adott helyzet hoz ki az egyénből, aki egy bizonyos társadalmi vagy természeti közegben mutat valamilyen viselkedést. És végül meg kell vizsgálnunk, hogy a felszín alatt meghúzódó hatalmi rendszer miképpen hozza létre, tartja fenn, avagy változtatja meg ezeket a helyzeteket. Ez a fajta elemzés, amelyet már A Lucifer-hatás című könyvben is alkalmaztam (Phil), segített megmagyarázni a stanfordi börtönkísérletben részt vevő őrök bántalmazó viselkedését, és az amerikai őröknek az iraki Abu Ghraib börtönben elkövetett kegyetlenkedéseire is e módszer segítségével sikerült magyarázatot találni.

Ha ugyanezt az okfejtést szeretnénk alkalmazni annak megértéséhez, hogy a mai fiatal férfiak miért sikertelenek a tanulmányaikban, szociálisan és szexuálisan, elsőként jellemük olyan összetevőire szükséges rávilágítanunk, mint a félénkség és az impulzivitás, valamint a lelkiismeretesség hiánya. Ezután olyan környezeti tényezőket kell figyelembe vennünk, mint a ma már általánosnak számító apátlanság, a könnyen elérhető, izgalmas videojátékok, és hogy az online pornográfia szabadon hozzáférhető. Végezetül pedig rendszerszintű tényezők is belépnek a képbe, amelyek a probléma összetettségének újabb rétegét adják. Ide tartoznak annak a törvényhozásnak a politikai és gazdasági következményei, amely elismeri a nők szükségleteit, de nem ismeri el a férfiak igényeit; továbbá olyan, a környezeti hatások által generált élettani változások, amelyek következtében a tesztoszteronszint csökken, az ösztrogén szintje ellenben nő. Valamint figyelembe kell még venni a média befolyását; a gazdaság jelenlegi, lefelé ívelő tendenciájából következő munkahelyhiányt; valamint számos országban az iskolarendszer széleskörű kudarcát a tekintetben, hogy olyan ösztönző környezetet teremtsen, amely felkelti és fenn is tartja a fiúk kíváncsiságát.

Ez a három irányból érkező támadás sok fiatalembernél azt eredményezi, hogy szilárd célkitűzések és alapvető szociális készségek nélkül maradnak. Manapság sokuk még húszas évei derekán vagy akár harmincas éveibe átnyúlóan is a szülei nyakán él, gyakran szó szerint, azaz velük egy háztartásban, így hosszabbítva meg serdülőkorát, ami ekképpen jócskán belenyúlik abba az életszakaszba, amely régebben már a karrierépítés és a családalapítás idejének számított.{1} Sokan közülük inkább jó mélyre fészkelik magukat a biztonságos kuckót jelentő szülői házban, mint hogy egyedül lépjenek ki a bizonytalan világba.

Való igaz, hogy a gazdasági hanyatlás kezdete óta a fiataloknak világszerte kevesebb lehetőségük nyílik arra, hogy egy munkahelyen bizonyíthassák rátermettségüket és szakmai hozzáértésüket. A megfogyatkozott lehetőségek mindkét nem képviselőinek gondot okoznak, de most először adódott olyan helyzet, hogy a harminc év alatti nők iskolázottság és kereset tekintetében is túlszárnyalják férfi társaikat. A fiatal férfiaknál annak is nagyobb a valószínűsége, hogy még otthon élnek a szüleikkel, mint a fiatal nők esetében.{2} A társadalmi nemi szerepekhez kötődő elvárásokkal függnek össze azok az újfajta kihívások, amelyek elé a nők anyagi önállósodása állítja a fiatal férfiakat. A fiatal nők ma már anyagilag önállóbbak a korukbeli srácoknál, és emiatt kisebb valószínűséggel találnak majd hozzájuk hasonló státuszú férfi partnert. A férfiasságról alkotott uralkodó nézet szerint a férfi vagy harcos, vagy pedig családfenntartó; a fenti két szerepen kívül nem létezik számára más, társadalmilag elfogadott alternatíva. A lehetséges új szerepek mindegyike megingatja a férfiasságról alkotott hagyományos elképzelést, és azok a férfiak, akik készek magukra ölteni ezen új szerepek valamelyikét, kevesebb megbecsülésben részesülnek férfi kortársaik részéről, és lehetőségeik az ellenkező nemmel történő szociális vagy romantikus interakcióra jócskán megcsappannak.

A legkézenfekvőbb példák közé tartoznak azok az esetek, amikor az otthon maradó apukákat veszteseknek könyvelik el, a „helyes srácok” pedig barátnő nélkül maradnak. Egy, a New York Timesnak az apasági szabadság stigmájával foglalkozó cikkéhez kommentet író apuka azt állítja, majdnem hogy szívesebben mondaná a jövőbeli munkaadóinak azt, hogy börtönben töltötte az adott időt, mint hogy bevallja: a gyerekekkel maradt otthon.{3} A blogoszférában számtalan olyan bejegyzéssel találkozhatunk, amelyekben a nők azt állítják, hogy nem találnak kedves és tisztelettudó férfiakat, akikkel randizhatnának. Ugyanakkor legalább ugyanennyi „kedves és tisztelettudó” férfi esdekel randizási tanácsokért, miután a nők azt vágták a fejükhöz, hogy túl kedvesek, passzívak vagy kétségbeesettek. A férfiszerepekkel kapcsolatban kialakult patthelyzet megnehezíti a fiatal férfiaknak, hogy akarják ezt a változást, és hasonlóképpen akadályokat gördít az elé is, hogy a két nem tagjai egyenlő felekként viszonyuljanak egymáshoz.

A változó, bizonytalan világban a fiatalembereknek újfajta nehézségekkel kell szembenézniük, ezért sokan az elszigetelődést választják: elbújnak egy nyugalmasabb helyre, valahová, ahol képesek irányítani a dolgok kimenetelét, nem kell félniük a visszautasítástól, ugyanakkor elismerik a képességeiket. A felnőtt férfiaknál tudatos döntésként jelentkezhet, hogy eltávolodnak a társadalom támasztotta igényektől: példa erre a „Maguk útját járó férfiak” (Men Going Their Own Way – MGTOW) mozgalom. A fiatalemberek azonban öntudatlanul cselekszenek így: ők a biztonságot és a szuverenitást találják meg a videojátékokban és a pornóban. Egyre szakavatottabb és ügyesebb játékosokká válnak, és mind nagyobb rutinra tesznek szert, így aztán előkelő helyekre kerülhetnek a ranglistákon, és tiszteletet vívhatnak ki maguknak a játék világán belül.

Nőknél nem látni ilyesmit, mivel ők jellemzően nem találnak értelmet az efféle versengésben, és nem is részesülnek elismerésben a játékkészségeik fejlesztéséért (a női játékosok és pornófogyasztók számának növekedését a későbbiekben majd még tárgyaljuk). Ráadásul a férfiak hajlamosabbak arra, hogy játékfüggőkké váljanak. Amikor Mikhail Budnikov orosz kutató a számítógépes játékok kiváltotta függőség iránti hajlamot a kockázat erőssége szerint alacsony, közepes és magas kategóriába sorolta, vizsgálata azzal az eredménnyel zárult, hogy míg a nők enyhe túlsúllyal szerepeltek a közepes kockázat kategóriájában, addig a magas kockázatnál a férfiak háromszor veszélyeztetettebbeknek bizonyultak, mint a nők. (Férfiaknál a magas kockázat esetén Budnikov vizsgálata 26 százalékos rizikót állapított meg, míg nőknél 8 százalékosat.){4}

Semmi kifogásunk nincs a videojátékok ellen, hiszen számos jó tulajdonságuk és előnyük van. Ugyanakkor azonban túlzott használatuk – különösen, ha a játékos szociálisan elszigetelt – azzal járhat, hogy az érintett fiatal férfi való életbeli társas készségei nem fejlődnek kellő mértékben, és továbbfejlesztésükre is egyre kevésbé érez igényt. A mértéktelen játékkal olyan problémákat hoztak összefüggésbe, mint az elhízottság, az erőszakos viselkedés, a szorongás, a gyenge iskolai teljesítmény, a szociális fóbia vagy félénkség, a megnövekedett impulzivitás és a depresszió.{5} A videojátékok pörgő akciói, változatosságuk és intenzitásuk a játékos előtt unalmasabb színben tüntetik fel az élet más területeit, így például az iskolát, ez pedig problémákat okoz a tanulmányi előmenetelben. Emiatt az érintett fiúnak gyógyszerekre lehet szüksége, hogy megbirkózzon a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavarral (rövidítve: ADHD), a gyógyszerek szedése pedig újabb nehézségekhez vezet – vagyis játékosunk egy végzetes, lefelé tartó spirálba kerül, amint azt a későbbiekben majd látjuk.

A zavart tovább fokozza a pornó. A pornó önmagában még nem jelent akkora gondot; legalábbis az alkalmi pornófogyasztóknak és azoknak, akik rendelkeznek saját szexuális tapasztalatokkal, így ezeket össze tudják vetni azzal, amit a filmekben látnak. Ugyanakkor nagy nehézségek okozója lehet azon fiatal férfiaknak, akik sem szexuális oktatásban nem részesültek, sem valódi szexuális tapasztalatokkal nem rendelkeznek. És megbizonyosodhattunk arról, hogy sokan közülük a kemény pornóból tanulják meg a szexet, nem pedig a valóságból. Kutatásunkban sok fiatal férfi számolt be arról, hogy a pornó hatására „eltorzult” vagy irreális kép alakult ki benne azzal kapcsolatban, miből is áll a szex és a párkapcsolat, és mennyire nehezen izgatta fel ezek után a való életbeli partnere. Sokan közülük idegenkednek, sőt szoronganak a valódi szextől, mivel ennek az élménynek a megéléséhez kommunikációs készség és testük részvétele szükséges, és ilyenkor egy másik hús-vér személlyel kerülnek kapcsolatba, akinek ráadásul saját szexuális és szerelmi szükségletei vannak. Más fiatal férfiak arról számoltak be nekünk, hogyan befolyásolta a túlzott pornófogyasztás életük egyéb területeit, például koncentrációs készségüket és érzelmi egyensúlyukat, és hogy erre csak akkor döbbentek rá, amikor hatalmas pozitív változásokat tapasztaltak mind a magánéletük terén, mind pedig a szemléletmódjukban, miután felhagytak a pornóra történő önkielégítéssel. Más szakértők is felfigyeltek erre a jelenségre. Gary Wilson, az élettan tanára, a YourBrainOnPorn.com weboldal létrehozója és az azonos című könyv írója több száz önvallomást gyűjtött be különböző internetes fórumokról, ahol fiatal férfiak az online pornóról történő leszokással próbálkoztak. Ezek a férfiak leírják, hogy a szociális szorongás terén óriási, kedvező változások érték őket, ideértve a megnövekedett önbizalmat, a szemkontaktus javulását és azt, hogy egyre bátrabban kommunikáltak a nőkkel. Gyakran arról is beszámoltak, hogy a hétköznapokban energikusabbaknak érezték magukat, könnyebben tudtak összpontosítani, és enyhült a depressziójuk, az erekciójuk és szexuális fogékonyságuk pedig javult azt követően, hogy önkéntesen részt vettek az úgynevezett no fap kihívásban (vagyis leálltak a pornóra történő maszturbálással).{6}

Hasonlóan ahhoz, amit a videojátékok esetében leírtunk, itt is a túlzásba vitt használat problémás voltára hívjuk fel a figyelmet. Igaz, nem is olyan könnyű meghatározni, mi számít túlzott használatnak. Noha mind több tanulmány készül a pornó felnőttekre gyakorolt fiziológiai és pszichológiai hatásairól, e tanulmányok legtöbbje nem veszi figyelembe a személyiséget és egyéb külső tényezőket, 18 év alattiakról pedig még nem készült hasonló kutatás, leszámítva néhány alkalmi felmérést. Az is nehézségekbe ütközik, hogy olyan fiatalokból álló kontrollcsoportot találjunk, akik még nem néznek online pornót. Egy, a Montréali Egyetemen végzett kutatásban eredetileg pornófogyasztó férfiak viselkedését hasonlították volna össze pornószűz férfiakéval, ám egyetlen olyan huszonéves férfi résztvevőt nem sikerült találniuk, aki ne látott volna már pornót.{7}

Mindennek tetejébe az orvosok és pszichológusok többsége hivatalosan nem ismeri el, hogy a pornó függőséget okozhat. Némely körökben az internetfüggőséggel (internet addiction disorder – IAD) veszik egy kalap alá; ugyanakkor a világháló okozta függést is csak a közelmúltban kezdték valós problémaként elismerni.{8} És ezzel egyidejűleg napjainkban egyre több fiatal, különösen fiatal férfiak tárják fel a nyilvánosság előtt, hogyan befolyásolta a pornó a motivációjukat, összpontosító képességüket, szociális és szexuális készségeik alakulását és világfelfogásukat;{9} márpedig az ő vallomásaikat nem volna tanácsos figyelmen kívül hagynunk. Az ő tüneteik valódiak, és nem szabadna egy mozdulattal félresöpörni őket azzal, hogy mindez csupán időleges, vagy „csak a fejükben létezik”.

Még egyszer hangsúlyozzuk: nem azt állítjuk, hogy a nők nem játszanak számítógépes játékokat és nem néznek pornót, hiszen ez nem igaz. De közel sem olyan mértéktelenül teszik ezt, mint a férfiak; a pornónézés koncepciója pedig kétségtelenül utóbbiak fejéből pattant ki. Ogi Ogas és Sai Gaddam szerző- és kutatópáros az Egymilliárd pajkos gondolat{10} című könyvükben több mint négyszázmillió internetes keresést tanulmányoztak át, és azt találták, hogy ezek körülbelül 13 százaléka, azaz 55 millió keresés erotikus tartalomra irányult. Ki keres rá ezekre a tartalmakra? Hát persze hogy (leggyakrabban) a férfiak. Jóllehet a buja történetekre inkább a nők kattintanak, Ogas és Gaddam megállapították, hogy a pikáns képek és az erotikus filmek iránt hatszor nagyobb arányban érdeklődnek a férfiak, mint a nők. Az olyan népszerű fizetős pornóoldalakon, mint például a Brazzers vagy a Bang Bros, a látogatók körülbelül 75 százaléka férfi, de amikor arra kerül a sor, hogy fizetni is kell a pornóért, az átutalásoknak már csupán két százaléka érkezik női néven nyilvántartott bankkártyáról. Még a CCBill nevű – felnőtt tartalmakra szakosodott oldalak körében népszerű – bankkártyás fizetőoldalnál is azt láthatjuk, hogy a női névvel érkező befizetéseket potenciális csalásokként jelöli meg.{11}

Mi az oka a fenti különbségeknek? Bizonyára a nők körében is sokan élvezik a pornót, ahogy olyan férfiakat is találni, akik kedvüket lelik az erotikus irodalom olvasásában. Ogas és Gaddam a jelenség mélyére ástak, és arra jutottak, hogy míg a férfiakat a „vagy”-ok képesek felizgatni, addig a nőknek ugyanezen izgalom eléréséhez „és”-ekre van szükségük. A szerzőpáros kifejti, hogy amíg a férfiak egyszerre „egysíkúan” izgathatóak – tehát ahhoz, hogy izgalomba jöjjenek, szép mellek vagy egy kerek hátsó avagy egy dögös milf (a „mother-I’d-like-to-fuck” kifejezésből képzett betűszó, magyarul kb. „kívánatos anyuka”) szükséges, addig a nők összetett jelzéseket igényelnek: náluk az vezet célra, ha a szóban forgó férfi vonzó és magabiztos és jól kijön a gyerekekkel. Noha a legtöbb nőt valójában szinte bármilyen típusú pornó képes testi izgalomba hozni, pszichésen csak a fent említett „és” kitétel teljesülése esetén tudják átélni a szexuális gerjedelmet. Fontos a biztonságérzet is, és hogy ellenállhatatlannak, továbbá testileg egészségesnek érezzék magukat. A „vagy szócska erejével” a férfiak minden lehetőséget ki tudnak aknázni a szexre; a nők azonban másképp működnek. Példának okáért a stresszes légkör megnöveli a férfiak libidóját, a nőkét ellenben lecsökkenti. A férfi agya külön kezel két olyan neurális rendszert, amelyeket a nő – vele ellentétben – összekapcsol: ezek a szex és a romantika. Ugyanakkor a nők agya különválasztja a pszichés alapú arousalt a testi arousaltól, ezzel szemben a férfi agya egyesíti őket.{12} Egyszerűen arról van szó, hogy a férfiak és a nők egymástól eltérő erotikus jelzéseket „fognak”, másként dolgozzák fel ezeket a jelzéseket, és különböző viselkedéssel reagálnak rájuk.

Ha közelebbről megvizsgáljuk, miért játszanak videojátékokkal és miért néznek pornót a fiatal férfiak, arra a következtetésre juthatunk, hogy e két tényező egyszerre oka és tünete a férfiak általános hanyatlásának. Kölcsönös ok-okozatiság áll fenn aközött, hogy valaki egyfolytában pornót néz, vagy túl sokat videojátékozik, és hogy társas, szexuális és motivációs nehézségei alakulnak ki; ez oda-vissza működik. A fentiek eredményeképp bezárul a szociális elszigetelődés köre. Tartunk tőle, hogy minél csábítóbbá és életszerűbbé válnak a videojátékok és a pornófilmek, annál szétválaszthatatlanabbul mosódik majd össze a virtuális valóság a realitással, és ezzel párhuzamosan növekszik majd a fiúk egocentrizmusa is, amint előbb-utóbb teljesen bezárkóznak saját, gondosan kimunkált digitális világaikba.

Mindkét kielégülést nyújtó eszköz túlzásba vitt használata való életbeli problémákhoz vezethet, ugyanakkor a túlzott videojátékozás és pornónézés együttesen alkotja azt a halálos kombinációt, amely még végletesebb kivonuláshoz vezet a hétköznapi tevékenységekből, szociális elidegenedést okoz, és ellehetetleníti a kapcsolatfelvételt – itt különösen a lányokkal és nőkkel kialakítandó kötelékekre gondolunk.

A pornó és a videojáték is függőséget okoz ugyan, ám ez a függőség más, mint a többi addikció. Az alkohol, a drogok vagy a szerencsejáték esetében az ember ugyanabból a dologból akar egyre többet és többet, a pornó és a videojáték okozta függőségnél azonban ugyanazt akarjuk… éppen csak mindig másként; valami újdonságra van szükségünk ahhoz, hogy elérjük a megszokott kielégülési szintet. Idővel hozzászokunk a rendszeresen átélt ingerhez, és ez fordul ellenünk. Ezt az állapotot arousalfüggőségnek nevezzük: ahhoz, hogy hozzájussunk a szükséges ingeradaghoz, mindig újfajta anyagra van szükségünk; miközben ugyanazok a képek sokszori újranézés hatására elveszítik minden érdekességüket. A kulcs: a vizuális élmény újszerű volta. Mindkét említett iparág arra törekszik, hogy az izgalom fenntartásához folyton változó ingerek végtelen sorát nyújtsa felhasználóinak; az már az egyénen múlik, hogy megtalálja az egyensúlyt e digitális kielégülést nyújtó eszközök használata és élete egyéb tevékenységei között – itt elsősorban a konstruktív és alkotó (tehát nem szimpla fogyasztói) tevékenységekre gondolunk.

A kikapcsolódás kétélű fegyver. Ma több információ hever karnyújtásnyira tőlünk, mint korábban bármikor, azonban fennáll a veszélye annak, hogy teljesen elveszünk az alternatív világokban. Ezek az alternatív világok még csak nem is feltétlenül olyan hasznosak, mint azt sokuk igyekszik elhitetni magáról. Éppen csak jobban elterelik a figyelmünket. Például egy forgalmas New York-i étterem vezetőinek alapos fejtörést okozott, hogyhogy nem nőtt a forgalmuk tíz év alatt annak ellenére sem, hogy növelték a személyzet létszámát, az étlapot pedig ugyanakkor karcsúsították. Ám rögtön oszlani kezdett a homály, amikor egy 2004-ből származó biztonságikamera-felvételüket összehasonlították egy 2014-ben, azonos napszakban készült felvétellel. A vendégek azzal voltak elfoglalva, hogy lefotózzák a felszolgált ételt, majd saját magukat, aztán megkérték a pincért, hogy készítsen fényképet róluk és a barátaikról, végül pedig visszaküldték melegítésre az időközben kihűlt vacsorájukat. Mindeközben kétszer annyi időt töltöttek az étteremben, mint tíz évvel korábban.{13}

Az a természetes emberi tulajdonságunk, hogy figyelmünket több dolog közt váltogatjuk, egyszerre tekinthető erősségünknek és gyengeségünknek. Azért osztjuk meg a figyelmünket, hogy tisztában legyünk mindazzal, ami a környezetünkben zajlik. Ezt az ösztönünket csak fokozza az a tény, hogy az interneten szinte minden azonnal és bármikor elérhető. A „felhők”, azaz a weben keresztül hozzáférhető virtuális tárhelyek második agyunkként funkcionálnak, ahová bepakolhatjuk emlékeinket és elvégzendő feladatainkat, és ez lehetővé teszi, hogy a múlt vagy a jövő helyett a jelenre koncentráljunk. A felhők egy elképesztő technológiát képviselnek, és mindenhová elkísérnek bennünket – feltéve, hogy a birtokunkban van valamilyen eszköz az elérésükre. A dolog árnyoldala, hogy a felhőtechnológiának köszönhetően jobban koncentrálunk saját magunkra, és hajlamosabbá válunk arra, hogy szem elől veszítsük a minket körülvevő világot és a többi embert, mert már nem kell annyi részletes információt észben tartanunk velük kapcsolatban, mint korábban, és nem is tűnnek annyira fontosnak a pillanatnyi szükségleteink kielégítéséhez.

Ian Robertson neuropszichológus egy 3000 emberen végzett közvélemény-kutatás eredményeként arra jutott, hogy míg az ötven felettiek közül majdnem mindenki kapásból fel tudta idézni egy rokona születésnapját, addig az (Y-generációs) „digitális bennszülötteknek” kevesebb, mint a fele volt képes ugyanerre. A többiek a mobiltelefonjuk segítségére szorultak. Clive Thompson, a Wired újságírója szerint az, hogy már reflexszerűen a zsebünkbe nyúlunk a válaszért, összefoglalja a problémát. Azáltal, hogy az adatokat a számítógép memóriájába száműzzük, azt érjük el, hogy egyre kevesebb alapvető tényt vagyunk képesek észben tartani. A jövőbeli kilátásokkal kapcsolatban Thompson azon tűnődik, vajon nem fog-e mind erősebb függésünk a gépi memóriáktól elvágni minket a világ megértésének más módozataitól, és ha ez bekövetkezik, akkor az nem befolyásolja-e hátrányosan az emberek mentális képességeit olyankor, amikor épp nem csatlakoznak a hálózatra.{14} Akár igaza van ebben, akár nincs, egyre hangsúlyosabbá válik életünkben az a megszokás, hogy gondolatainkat és emlékeinket a technológia és az internet nyújtotta külső segítséggel raktározzuk el – annál is inkább, mert egyre fiatalabb generációk férnek hozzá rendszeresen ehhez a lehetőséghez.

Az írás és az olvasás színt visz az élettel és a természettel kapcsolatos tapasztalatainkba azáltal, hogy leírva alaposabban is szemügyre vehetjük az egyes jelenségeket, elmélkedhetünk rajtuk, és magunk elé idézhetjük őket. És mégis: lassan már egyáltalán nem írunk kézzel, a könyvek és újságok pedig jelenlegi formájukban elavultakká válnak. A hírlapok és magazinok közül sok vagy teljesen megszűnt, vagy immár a webes felületén osztja meg a legtöbb tartalmat. Ez kifejezetten jót tett az erdőknek, ahová azonban – paradox módon – a fiatalok csak ritkán teszik be a lábukat. Ehelyett a web szegődött hűséges társunkul, és lett az a hely, ahol legszívesebben keresünk rá az információkra, dolgozzuk fel és osztjuk meg őket. Világosan látható, hogy a tartalomszolgáltató cégek egyértelműen megfizetik az árát annak, ha nincsenek jelen az interneten, hiszen így olvasókat veszítenek, rosszabbul megy az üzletük, és sok hirdető pénzétől is elesnek. Az amerikai iskolák hasonlóképpen „veszítették el” a tanulók érdeklődését statikus és kevéssé ösztönző óravázlataik, valamint az elavult technológia miatt.

2013-ban az Amerikai Gyermekorvosok Szövetsége (American Academy of Pediatrics – AAP) közzétett egy jelentést, amely szerint a gyerekek ma több időt töltenek a médiához köthető tevékenységekkel, mint az iskolával: „az alvás mellett ez lett a gyerekek és a kamaszok első számú elfoglaltsága”. A kiegyensúlyozatlanság még nagyobbnak bizonyult azokban az esetekben, amikor a serdülőnek saját tévéje is volt a szobájában – márpedig a tizenévesek többségénél ez a helyzet. Jóllehet az AAP véleménye szerint a médiához köthető tevékenység társadalmilag elkötelezettebbé teheti a gyerekeket, és az etnikai tolerancia mellett egy sor interperszonális készségre is megtaníthatja őket, ugyanakkor nem ajánlják, hogy napi egy-két óránál többet töltsenek el képernyő előtt.{15} Ám arra is rámutattak, hogy a fiatalok nagy része a fenti időmennyiség öt-tízszeresét tölti el valamilyen képernyő előtt, és az agyuk ehhez szokik hozzá.

A kultúraelemző Sherry Turkle, a Massachusettsi Műszaki Egyetem (Massachusetts Institute of Technology – MIT) „Technológia és Szelf Kezdeményezés” (Initiative on Technology and Self) elnevezésű programjának alapítója szerint a tweetek, chatüzenetek és egyéb „kortyintások” az online kommunikáció folyamából nem adódnak össze egy nagy „nyelésnyi” beszélgetéssé, mivel az egymás közti társalgáson keresztül tanulunk meg gyümölcsöző dialógusokat folytatni saját magunkkal. Így aztán ha kevesebb személyes párbeszédet folytatunk másokkal, annak az önreflexióra és a mély gondolkodásra való képességünk láthatja kárát. Turkle megfigyelése szerint az emberek már annyira hozzászoktak ahhoz, hogy kevesebb valós párbeszéddel is beérjék, hogy jóformán már készek úgy leélni az életüket, hogy közben egyáltalán ne folytassanak valódi társalgásokat másokkal.{16}

Ahogy agyunk fizikai felépítése hozzáidomul a gyors löketekben érkező információkhoz, úgy illan el az elmélyültebb gondolkodásra való képességünk, amely a nyomtatott anyagok megértéséhez és a hosszas beszélgetésekhez szükséges. Minél szükségesebbé válik figyelmünk folyamatos megosztása, annál kevésbé leszünk képesek megélni az olyan mélyebben gyökerező érzelmeket, mint például az empátia vagy a részvét. A kifejletlen érzelmek a mások iránti elköteleződés hiányával együtt akadályozhatják az olyan jövőbeli társas és szerelmi kapcsolataink kialakulását, amelyek a felszínesnél mélyebb megfontolásokat igényelnének.

Az elmúlt évtizedben ez a viselkedési mintázat a felnőttkorra is átterjedt. Ma meglett férfiak társas helyzetekben és személyes kapcsolataikban is éretlen fiúkként működnek: nehézséget jelent nekik, hogy egyenrangúként, barátként, társként viszonyuljanak a nőkhöz, és hogy bizalmas viszonyba kerüljenek velük, vagy hogy akár gyöngéden szeretett feleségükként tartsák becsben őket. Akadnak köztük, akik a fentiek elkerülésére inkább a többi férfi társaságát részesítik előnyben. Kérdőívünkből az derül ki, hogy sok fiatal férfit nem hoz lázba, hogy hosszú távú párkapcsolatot tartson fenn, majd megházasodjék, és az apai és a családfői szerep sem vonzza őket; erre a jelenségre, legalábbis részben, magyarázatul szolgál a fizikai vagy érzelmi értelemben apa nélkül felnövő fiúk magas százalékaránya. És akadnak olyanok is, akiket a szüleik a széltől is óvnak, vagy éppenséggel világmegváltó üzleti terveik dédelgetése – esetleg egyszerűen az anyagi stabilitásuk megalapozása – akadályozza meg őket abban, hogy kiköltözzenek a szülői házból.

Azon mai fiatal férfiak nagy része, akiknek sikerül társra lelniük, feljogosítva érzi magát arra, hogy a puszta jelenlétén túl semmit ne kelljen a kapcsolatába fektetnie. Új kifejezések jelentek meg az olyan hímnemű egyedek férfiatlan viselkedésének leírására – ide tartoznak az angol man-child (kb. „férfi-gyermek”) és moodle (azaz man-poodle, vagyis „ölebszerű férfi”) szavak –, akik érzelmileg éretlenek maradtak, vagy más tekintetben képtelenek gondoskodni magukról. Hollywood is felfedezte a fura fickók ezen gyülekezetét, akik komikusan kilátástalan alakoknak látszanak. A közelmúlt olyan filmjei, mint például a Felkoppintva (Knocked Up, 2006), az Anyám nyakán (Failure to Launch, 2006), a Jackass-sorozat, a Másnaposok és folytatásai (az első rész: The Hangover, 2009) és az Elhajlási engedély (Hall Pass, 2011) eldobható árucikként ábrázolják a férfiakat, és úgy mutatják be őket, mint akiket csakis az értelmetlen heccek, a szoros, de nem szexuális jellegű férfibarátságok, és komplikált, de meg sosem valósuló csábítási terveik éltetnek. Mindeközben a vásznon feltűnő női partnereik nemritkán vonzó külsejű és a középpontban álló, érett személyiségek, akik kezükbe vették saját életük irányítását, és a sikerre programozták be. A férfitermészet azon jellemzője, hogy jogosultnak érezzük magunkat bizonyos dolgokra anélkül, hogy keményen megdolgoznánk értük, nemcsak a protestáns munkaerkölccsel megy szembe, de Vince Lombardi amerikaifoci-edző győzelemről vallott nézetének is ellentmond, mely szerint „a győzelem nem a legfontosabb, csak a győzelem a fontos.” Elvárni azt, hogy mások megtegyenek helyettünk vagy értünk bizonyos dolgokat anélkül, hogy mi magunk megdolgoznánk értük, csupáncsak férfi mivoltunk jogán – ez a hozzáállás bármely nővel zsákutcába juttatja majd a kapcsolatunkat; kivéve, ha a szóban forgó nő annyira kétségbeesetten próbálja elkerülni az egyedüllétet, hogy bárkivel hajlandó összeállni, még egy igazi vesztessel is.

Reméljük, azáltal, hogy rávilágítunk e nyomasztó tendenciák tüneteire és okaira, sikerül kicsivel jobban megvilágítanunk, hogyan jutottunk el a jelenlegi helyzetbe; és kontextusba helyezhetjük azokat a megoldásokat, amelyeket a III. részben mutatunk majd be.

{1} Fry, R. (2015. július 29.). More Millennials Living With Family Despite Improved Job Market. Kikeresve 2015. szeptember 1-jén a Pew Research Center adatbázisából: http://www.pewsocialtrends.org/2015/07/29/more-millennials-living-with-family-despite-improved-job-market/ .

{2} Uo.

{3} Miller, C. C. (2014. november 7.). „Paternity Leave: The Rewards and the Remaining Stigma.” Kikeresve 2014. november 7-én a New York Times online felületéről: http://www.nytimes.com/2014/11/09/upshot/paternity-leave-the-rewards-and-the-remaining-stigma.html .

{4} M. Budnikov, személyes eszmecsere, 2012. május 28-án és 2012. június 19-én.

{5} Voss, A., et al. (2015). „Case Report: Internet Gaming Disorder Associated With Pornography Use.” Yale Journal of Biology and Medicine. 88, 319–324.

{6} Robinson, M., személyes eszmecsere, 2014. november 3-án, és Wilson, G. (2014). Your Brain on Porn: Internet Pornography and the Emerging Science of Addiction. Kent, England: Commonwealth Publishing.

{7} Liew, J (2009. december 2.). „All men watchporn, scientists find.” Kikeresve 2014. október 10-én a The Telegraph online felületéről: http://www.telegraph.co.uk/women/sex/6709646/All-men-watch-porn-scientists-find.html .

{8} Megjegyzés: a mentális rendellenességek (DSM-V) diagnosztikai és statisztikai kézikönyvének 2013-as, 5. kiadása a függelékébe felvette ugyan, de nem ismerte el az internetesjáték-függőség (Internet Gaming Disorder – IGD) diagnózisát, megjegyezve, hogy az esetleges felvétel szükségességét további kutatásoknak kell igazolniuk. L. még a 11. fejezetet a mértéktelen játék- és pornófogyasztás pontosabb meghatározásával kapcsolatban.

{9} Abel, I (2013. január 12.). „Did porn warp me forever?” Kikeresve 2014. június 24-én a Salon online felületéről: http://www.salon.com/2013/01/13/did_porn_warp_me_forever/ ; és Sanghani, R (2013. szeptember 30.). „Teenage boys addicted to ‚extreme’ porn and want help.” Kikeresve 2014. június 24-én a The Telegraph online felületéről: http://www.telegraph.co.uk/women/sex/better-sex-education/10339424/Teenage-boys-addicted-to-extreme-porn-and-want-help.html .

{10} A könyv teljes címe: A Billion Wicked Thoughts: What the World’s Largest Experiment Reveals About Human Desire (Egymilliárd pajkos gondolat, avagy mit fed fel a világ valaha volt legnagyobb kísérlete az emberi vágyról?). Magyarul nem jelent meg.

{11} Ogas, O & Gaddam, S (2011). A Billion Wicked Thoughts: What the World’s Largest Experiment Reveals About Human Desire. (14, 19, 23–34). New York, NY: Penguin Group (USA), Inc.

{12} Ogas, O & Gaddam, S (2011). A Billion Wicked Thoughts: What the World’s Largest Experiment Reveals About Human Desire. (74, 123–126). New York, NY: Penguin Group (USA), Inc.

{13} Hebert, E. „Busy NYC Restaurant Solves Major Mystery by Reviewing Old Surveillance.” (n. d.) Kikeresve 2014. július 22-én a DineAbility weboldalról: http://dineability.com/busy-nyc-restaurant-solves-major-mystery-reviewing-old-surveillance/ .

{14} Thompson, C. (2007. szeptember 25.). „Your Outboard Brain Knows All.” Kikeresve 2014. május 9-én a Wired online felületéről: http://archive.wired.com/techbiz/people/magazine/15-10/st_thompson .

{15} American Academy of Pediatrics, (2013). „Children, Adolescents, and the Media.” Pediatrics, 132(5). (958-959). Kikeresve 2014. június 7-én: http://pediatrics.aappublications.org/content/early/2013/10/24/peds.2013-2656.full.pdf+html .

{16} Turkle, S (2012. február). „Connected, but alone?” Kikeresve 2014. április 21-én a TED weboldaláról: http://www.ted.com/talks/sherry_turkle_alone_together .