TANITH CAREY

Szülőszelídítés

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tanith Carey: Taming the Tiger Parent

How to put your child’s well-being first in a competitive world

Robinson, 2014

Fordította Orosz Ildikó

Copyright © Tanith Carey, 2014

Hungarian translation © 2016 Orosz Ildikó

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Barka Ferenc

ISBN 978-963-355-313-8

ISSN  0865-0705

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Gáspár Zsuzsa

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET: Hogyan terjedt el világszerte a tigrisszülőség?

A teljesítményelvű nevelés története

Élesítjük karmainkat. Hogyan vált a teljesítményelvű szülő tigris szülővé?

A középosztálybeli szülők bizonytalanságának kihasználása

A saját Einstein-bébink megteremtése

Gyermekjátékok. Az oktatójátékok áradata

Hozzák vagy kapják? „Megalkothatjuk-e” a gyerekeinket?

Ne ragaszkodjunk a gyerekünk jövőjéről kialakított képhez

A különórák áradata

Óvatosan a példaképekkel! Első rész: A japán rendszer tanulsága

Óvatosan a példaképekkel! Második rész: Kína

Létezik más út?

Javítja-e a verseny a gyerekek teljesítményét?

A szabályok áthágása. Miért gyakoribb a csalás?

MÁSODIK FEJEZET: Hogyan hat a versengő nevelés és oktatás a gyerekeinkre?

Bella története nem egyedi – épp ellenkezőleg, tipikus

Hogyan változott meg a gyerekeinket fenyegető veszély?

A gyerekkori stressz növekedése

Szülők és kortársak. Nyomás minden oldalról

A tinédzserkori öngyilkosságok számának növekedése

Hogyan támogassuk a gyerekek kibontakozását?

Milyen útravalóval indulnak az óvodások?

Milyen változásokat okozott az iskolák rangsorolása?

Dolgozatok kora. Hogyan vált az iskola a tudás fellegvárából a dolgozatírás központjává?

Hogyan hat a tigris szülő nevelése a szülő-gyerek kapcsolatra?

Hogyan hat a verseny a gyerekek egymás közti kapcsolatára?

Hogyan foszt meg bennünket a versengés a szülői lét örömeitől?

Hogyan mérgezi meg a verseny a felnőtt barátságokat és kapcsolatokat?

Hogyan teszik az iskolák egyre feljebb a lécet?

Harc az állami helyekért

Ön melyik versengő típusba tartozik?

A tigris szülő módszerei

Tigris szülők vagyunk-e? Intő jelek

A szépségverseny-, illetve X-Faktor-menedzser szülő

A sportmániás tigris szülő

Hogyan hat a tigrisszülőség a párkapcsolatunkra?

Hogyan hat a tigrisszülőség a baráti kapcsolatainkra?

Húzzuk be a karmainkat!

HARMADIK FEJEZET: Hogyan vetkőzzük le tigriscsíkjainkat?

Álljunk meg, és gondolkodjunk – megéri az időt

Mit tegyünk?

Vajon igaz-e? Gondoljuk meg

A saját félelmeinket, a ránk nehezedő nyomást átadjuk a gyerekeinknek

A fordulópont

Soha nem késő

Az otthonunk menedék legyen

Hogyan változtatja a tigrisszülőség a gyerekeket önmaguk legnagyobb ellenségévé?

Hogyan kezeljük, ha a gyerek negatívan tekint magára?

Dicsérjünk jól

Miért fontos, hogy eleven, intenzív kapcsolatunk legyen a gyerekkel?

A házi feladat háború

Különórák

Néhány szó a kamaszokról

Segítsünk, hogy megtalálja a benne rejlő szikrát

Hogyan beszéljünk a gyerekünkkel?

Szabaduljunk meg a címkéktől

Tudatosítsuk, hogy sokféle intelligencia létezik

A játék fontossága

Hogyan válasszunk iskolát?

Összefoglalás

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

A kis John alig négynapos volt, amikor édesanyja, Dana nekifogott, hogy megtanítsa olvasni. Az, hogy az újszülöttek még nem tudnak a szemüktől 20–30 centiméternél távolabb eső tárgyakra fókuszálni, az írott szavakat pedig kiváltképpen nem ismerik fel, nem zavarta. Meggyőződése – vagy inkább fundamentalista hite – volt, hogy nem lehet elég korán kezdeni a tanulást, ezért naponta kétszer tíz szókártyát mutatott fel elsőszülöttjének.

„Megmutattam például Johnnak a tej szót, aztán megszoptattam, és végül a tej szó jelét mutattam fel babajelnyelven – mondja a 41 éves, Nagy-Britanniában dolgozó amerikai üzletasszony. – Ezt minden reggel és este megismételtem. Előbb a szó hangzását ismertettem meg a fiammal, aztán az írott formát.”

Dana később meditációra és a növények rendszertanára is okította a gyerekét. „Természetesen tudtam, hogy újszülöttkorban még nem látja a szavakat, de úgy gondoltam, hogy biztos nem árt, ha hallja őket” – meséli az anya.

Dana szerint John kilenc hónapos korában mutogatással és a babajelnyelv segítségével körülbelül húsz szó és kifejezés képét ismerte fel, például a „szeretlek”, „orr”, „fül”, „emeld fel a kezedet!” szavakét és kifejezésekét.

Danát nem tántorította el, hogy a fogyasztóvédelmi felügyelet ekkorra már hamis és túlzó elvárásokat támasztóként elítélte az általa használt Tanítsd meg olvasni a babádat! című módszert. Az sem, hogy a módszert értékesítő cég, miután négy év alatt 112 millió font bevételre tett szert világszerte, akkorra kénytelen volt beszüntetni a tevékenységét, miután szakértők rámutattak, hogy a YouTube-on legalább annyi az egyszerűbb kifejezéseket ábrázoló szókártyákat felismerő kutya látható, mint kisbaba.

Mint minden anya, Dana is úgy gondolja, hogy a lehető legjobbat teszi gyermeke érdekében. „A mai világban csak a legrátermettebbek képesek a túlélésre – magyarázza, a kétely legkisebb jele nélkül. – Minden létező ismeretet meg akarok adni a fiamnak, ami előnyt jelent számára a kortársaival szemben. John tizennyolc évesen a Yale-re vagy Oxfordba fog menni egyetemre. Majd meglátja!”

Bizonyára akadnak, akik szerint manapság, amikor minden eddiginél elkeseredettebb harc folyik a jó egyetemi helyekért, Dana el is késett újszülött babájának okításával. A mai anyák már a fogantatás előtt olyan speciális étrendre térnek át, amely a lehető legoptimálisabb agykapacitás kifejlődését biztosítja születendő gyermekük számára. Az életük minden percét gondosan beosztó párok pedig igyekeznek úgy időzíteni a fogantatás pillanatát, hogy a baba születése éppen a szeptember l-jei beiskolázási határ utánra essen.

Ezek a szülők pontosan tudják, hogy az őszi gyerekek, akik az évfolyam legidősebbjei, olyan előnnyel indulnak a kortársaikhoz képest, melynek eredményeként akár huszonöt százalékkal nagyobb eséllyel kerülhetnek majd be az Oxfordra vagy Cambridge-be. Bizonyára nem véletlen, hogy Angliában és Walesben az elmúlt évtizedben kimutathatóan szeptember–október hónapban születik a legtöbb gyermek.

Nem sokkal az után, hogy a legfittebb spermium egyesült a petesejttel, az anyák máris berendezik gyermekük számára az első osztálytermet – az anyaméhet. A magzatok már a fülük kifejlődése előtt sztereó hangzásban hallgathatják a komolyzene alapműveit. A baba alig lélegzett fel először, a szülők már aggódva lesik, milyen Apgar-értéket ér el az első megmérettetésen. Ezután kezdődik csak az igazi tanulás: szókártyák a látás kifejlődése előtt, babajelnyelv a beszédet megelőzően és úszás, amikor még járni sem tud a kicsi.

Mindez talán túlzásnak hangzik. Ám Danával és számtalan, hozzá hasonló anyával való beszélgetésem során lassan megértettem, miből táplálkoznak ezek az érzések. Az én gyerekeim is abba a kultúrába születtek, amelyben szülőként a köldökzsinór elvágásának pillanatától azon aggódunk, vajon mindent megtettünk-e, hogy gyerekünk a lehető legjobb, legsikeresebb felnőtté váljék.

Mielőtt kétgyerekes anyaként belevágok a tigrisszülő-jelenség, vagyis a teljesítménycentrikus, rivalizáló nevelés okainak és következményeinek a megfejtésébe, először be kell vallanom, hogy egy időben magam is beleestem abba a hibába, hogy elhittem, a gyereknevelés: verseny. Az első lányom jövőjét már a születésekor, közel tizenhárom évvel ezelőtt pontosan elterveztük. Nagyobb elánnal vetettem bele magamat új, anyai szerepembe, mint az egyetemi diploma megszerzésébe. Úgy éreztem, ez az én igazi próbatételem, a legnagyobb vizsga, amelyen semmiképpen sem bukhatom el. Minden olyan fejlesztő módszert, játékot és könyvet kipróbáltam, amelyről úgy hittem, okosabbá teszik a kisbabámat. Annyi Mozartot hallgattunk közösen, hogy a baba idegrendszerében valószínűleg már zsongtak a dallamok. Pontosan addig szoptattam, amíg az IQ fejlődése szempontjából az a legoptimálisabb.

Szomorúan gondoltam vissza saját gyerekkoromra, sopánkodtam, hogy bezzeg engem mennyire elhanyagoltak, amikor egyszerűen csak „hagytak játszani”. Már-már bántalmazott gyerekként tekintettem önmagamra. Cseppet sem zavart, hogy a legszebb gyerekkori emlékeim pontosan azok voltak, amikor zavartalanul játszhattam, egy bottal piszkálgathattam a békákat a tóban, vagy a kertben, hintázás közben elértem a lábammal a hinta fölé hajló jegenyefenyő ágát. Minderről szépen megfeledkeztem, miután elkapott a gyerekokosítási láz.

Az első lányom 2001 decemberében született. Kezdetben minden a tervek szerint alakult. Teljesen odavoltam attól, ahogy a múzeumokban és galériákban felcsillant a kis szeme a műalkotások láttán – legalábbis akkor így értelmeztem az arckifejezését. A világ legjobb anyukájának éreztem magam. Végtére is, mindenki azt szajkózta, hogy egy percet sem szabad elvesztegetni: az idegrendszer robbanásszerű fejlődése, amely a fogantatással indul, hároméves kor körül hirtelen megtorpan.

A polcaim hamarosan roskadoztak az olyan könyvek súlya alatt, mint a Hogyan neveljünk kiemelkedő gyereket? vagy a Nevelj zsenit a gyermekedből! A Montessori óvodában ragyogtam a büszkeségtől az első napon, amikor a lányom – míg a többiek vadul rohangáltak – csendben leült, és belerakosgatta a megfelelő körökbe a megfelelő számú műanyag malacot. Naivan azt hittem, akkor és ott minden befektetett energiám megtérült.

Ez persze múló diadal volt. A versengő kultúra nem csupán rám hatott, de minden más szülőre is a környezetemben.

A lányunk születése után hat hónappal – miután a férjem és én két évig Amerikában dolgoztunk külföldi tudósítóként – visszatértünk Nagy-Britanniába. A szerencsének – és bizonyára a férjem ellenállhatatlan bájának, mellyel az intézmény titkárát megrohamozta – sikerült helyet szerezni a lányunknak egy olyan óvodában, ahová óriási volt a túljelentkezés. Ott aztán rá kellett jönnöm, hogy aprócska csepp vagyok a vadul versengő szülők végtelen tengerében. Elsőgyermekes anyaként, a tengerentúlról érkezve, mit sem tudtam a modern brit gyereknevelés machiavellista módszereiről.

Naivan azt hittem, hogy a lányom neveltetésében a következő lépcsőfok – amikor betölti a negyedik életévét – a szomszéd sarkon található óvoda lesz. Hatalmasat koppantam, amikor az első óvodai év közepén, egy kávé mellett, egy másik anyuka félvállról megjegyezte: „De ugye tudod, hogy abba az iskolába minden helyre négyen próbálnak bejutni?”

Elfogott a pánik, minden erőmmel igyekeztem felzárkózni a többiekhez az őrült hajszában. A többi kezdő anyuka ugyanígy tett, különböző információk keringtek köztünk. Az óvoda kapuja előtt zajló minden beszélgetést feszültség hatotta át, hiszen mindannyian ugyanazt a célt tűztük ki magunk elé. Apránként elsajátítottam a teljesítménycentrikus nevelés legsötétebb praktikáit. Kilestem a rivális anyukák kézitáskájában az összetekert női magazinok közé rejtett, jellegzetes sárga Kumon-mappákat{1}, és ezen felbuzdulva én is beírattam a gyerekemet matematikai és olvasásfejlesztési különórákra. A legfrissebb információk suttogva terjedtek szájról szájra: „Hallottad, hogy Sarah, aki most töltötte be a négyet, már tele tud írni egy fél A4-es oldalt?” „És azt, hogy a három és fél éves Yasmin többfejezetes könyveket olvas egyedül?” Kitartó munkával, titokban kinyomoztam a környék legjobb magántanárának nevét és címét – de kénytelen-kelletlen szembesültem azzal, hogy kétéves várólistája van. Még mindig szánalmas amatőr voltam a többi profi anyukához és apukához viszonyítva!

Egyszer egy ovistársa áthívta játszani a lányomat. Útban hazafelé megkérdeztem, mit játszottak. A lányom elsorolta a szokásosakat: bújócska, hercegnős játék, trambulin, majd hozzátette: „És Alexandra anyukája csináltatott velem egy helyesírási tesztet.”

Pedig a gyerekek nem bazári majmok, akiket folyamatosan idomítanunk kell. A szülők csatájában csak győzhet, akinek a gyereke is hajlandó beszállni a versengésbe. Egy idő után azt vettem észre, hogy az otthonunk egyre kevésbé emlékeztet arra a derűs, biztonságos fészekre, amilyennek eredetileg elképzeltem. Ahelyett, hogy felszabadultan, örömmel játszottam volna immár ötéves lányommal, azon kaptam magam, hogy a közös időnket foglalkoztatófüzetek és fejlesztőjátékok dzsungelében töltjük. Már egy tepsi süteményt sem tudtam megsütni úgy, hogy ne akartam volna ezt a tevékenységet is a súlyról és a mértékegységekről szóló, megoldandó feladattá alakítani.

Noha a férjem, Anthony és én mindig igyekeztünk megóvni a lányunkat a túlzott elvárásoktól, ő mégis hamar arra a következtetésre jutott, hogy az élet örökös verseny. Alapból visszahúzódó természetű, és hamar megelégelte, hogy bármit tesz, állandóan másokhoz mérik. A vészcsengő először a második osztályban szólalt meg, amikor személyesen gondoskodtam arról, hogy a lányom nyújtsa be a legjobb űrhajózási projektet az iskolában – amiért a tanév végén szépen meg is kapta „Az év legjobb projektje” díjat.

Míg én lelkesen tapsoltam a terem szélén, a lányom sírva kirohant, és nem volt hajlandó elfogadni az igazgatótól a 10 font értékű könyvutalványt. Amikor végül megnyugodott, csak annyit tudott mondani, hogy elege van abból, hogy mindenből ekkora felhajtást csinálunk. Minden bizonnyal azért is neheztelt, mert a díját legalább annyira a saját sikerünknek tudtuk be, mint az ő munkájának. Már egészen kicsi korában rájött, hogy minél jobban teljesít, annál nagyobb nyomás nehezedik rá, hogy továbbra is az élbolyban maradjon.

Hétéves korára nyilvánvalóvá vált, hogy az önértékelésére egyáltalán nincs jó hatással a teljesítményközpontú otthoni környezet. Úgy érezte, mindenben a legjobbnak kell lennie, ezért egyre inkább feladta a küzdelmet. A legrosszabb az volt, hogy engem tartott a probléma legfőbb okának, aki mindig többet vártam tőle. Ahelyett, hogy az anyját látta volna bennem, elkezdett a nyomasztó iskolai közeg meghosszabbításaként tekinteni rám. Egyre ritkábban nézett a szemembe, feszültté, ingerültté vált. Ezt látva hirtelen irányt váltottam, és behúztam a féket. Fokozatosan, lépésről lépésre újjáépítettük a kapcsolatunkat. A második lányomnál tanultam a korábbiakból, nem estem bele a teljesítménycentrikus nevelés hibájába, és ennek eredményeként ő sokkal kiegyensúlyozottabb gyerek lett.

Gyereknevelési kérdésekkel foglalkozó újságíróként úgy látom, sok családban zajlanak a dolgok hasonlóan. Az elmúlt három évben számtalan pedagógussal, szülővel, gyermekpszichológussal és tinédzserrel készítettem interjút. Döbbenten láttam, hogy a kompetitív (versengő) nevelés és oktatási rendszer milyen súlyos érzelmi károkat okoz a szülőknek és a gyerekeknek.

Az egyik interjúalanyom, Jenny Foster korábban tanárként és neurolingvisztikai szakemberként dolgozott. Később létrehozott egy Belső Érzék nevű szervezetet, amely a versengő oktatási rendszer áldozatainak, a gyerekeknek nyújt segítséget. Jenny – és egyre több más szakember – úgy véli, hogy a kisgyerekekre nehezedő teljesítménykényszer okozta erős szorongás gátolja a tanulási folyamatot – vagyis a tigris szülő a szándékaival éppen ellentétes hatást ér el. Jennyék legfiatalabb páciense alig hatéves.

Jenny szerint a gyerekeknek semmi előnyük nem származik abból, hogy az iskolában egyre több feladatlappal és számonkéréssel találkoznak – ahelyett hogy időként szabadon játszhatnának. A játékot még az emberiség történelmének legsötétebb korszakaiban is a gyerekek elidegeníthetetlen jogának tekintették. Manapság azonban olyan nagy a nyomás felülről (a mindenkori kormányok és a nemzetközi teljesítménymérések felől), hogy az iskolában egyre kevesebb idő jut az olyan készségtárgyak elsajátítására, melyekben a matematikai és nyelvi kompetenciákban kevésbé eredményes gyerekek is kibontakozhatnának.

A céltudatos iskolák minden erejükkel igyekeznek lépést tartani a nemzetközi mezőnyben, és ezzel párhuzamosan kevesebb lehetőség nyílik olyan alapvető készségek kialakítására, mint az érzelmi intelligencia vagy az empátia. Minél kevesebb idő jut a gyerekek számára önmaguk megismerésére és a másokkal való interakcióra, annál több magatartászavar és mentális probléma jelentkezik. Nemcsak azok a gyerekek hullanak ki a sorból, akik érzékenyebbek vagy nem szeretik a versenyt, hanem azok is, akik elsőre látszólag jól elboldogulnak „a győztes mindent visz” szemlélettel, idővel azonban hajlamosak lesznek mindennek az értékét teszteredményekben mérni, és állandóan saját elsőségük megtartásán fáradozni.

* * *

A mai világ a gyerekeink számára a legjobb és egyben a legrosszabb. A szülői túlbuzgóság tragikus következménye, hogy a gyerekekből nem okos, bátor és elszánt zseniket nevelünk, hanem éppenséggel minden idők legszorongóbb új generációját.

Harminc évvel ezelőtt nevetséges elképzelés lett volna, hogy jómódban élő, stabil családi hátterű gyerekek olyan komoly stresszt élhetnek át, amely egyenes úton vezet a hangulatzavarokhoz és a szorongásos megbetegedésekhez. Ma a szakemberek már az általános iskolás korosztályban is a depresszió ugrásszerű megnövekedéséről számolnak be.

Feje tetejére álltak az elképzeléseink arról, valójában melyek a gyerekek szempontjából fontos szülői értékek. Ma már nem elég, ha valaki „csak” szeretetet, ételt és fedelet nyújt a gyerekének. A tudományos eredmények, a globális verseny, a reklámok és saját szorongásunk eredményeként úgy érezzük: szülőként „fel kell javítanunk” a gyerekeinket. A jövőtől való rettegés elhomályosította a józan ítélőképességünket.

A kisgyerekektől egyre inkább megvonjuk a szabad játék lehetőségét és a felfedezés örömét, amely évezredeken át adott volt számukra. Ehelyett vég nélkül „stimuláljuk az idegrendszerüket”, hogy minél okosabbak legyenek. Többé nem elfogadható, ha egy gyerek átlagos, ma már „optimalizálni” kell a képességeit. Kétségbeesetten igyekszünk bizonyítani a gyerekünkön keresztül a saját értékességünket. Közben nem vesszük észre, hogy leginkább a saját félelmeink és szorongásaink akadályozzák meg, hogy jó szülővé válhassunk – a másik oldalon pedig a gyerekeink félelme és szorongása a legnagyobb gátja a képességeik kibontakozásának.

Nagy-Britanniában az óvodák szigorú tantervet írnak elő már a pelenkás gyerekek számára is, minősítik az egyéni fejlődésüket, számolási és kommunikációs képességeiket. Ötéves korban megkezdődik a hivatalos iskolai oktatás, mert a kormány megítélése szerint így jobb esélyeik lesznek a munkaerőpiacon. Ahelyett, hogy a helyes irány megtalálásában segítenénk a gyerekeinket, már egész kicsi kortól egy talán nem is elérhető cél felé ráncigáljuk őket.

Nem a nosztalgia mondatja velem, hogy a világ megváltozott a gyerek számára – és ennek megfelelően nevelési szokásaink is átalakultak. Annyira félünk a jövőtől, hogy ahelyett, hogy elfogadnánk a gyerekeinket olyannak, amilyenek, folyamatosan teszteljük és méricskéljük őket, remélve, hogy ettől majd mindenben sikeresebbek lesznek. Régen a szülők nem akartak többet vagy mást, mint egyszerűen csak „normális” gyerekeket nevelni. Ma már a „normális” gyereket észre se veszik.

Az elmúlt évek fejleménye az is, hogy ma már nem elég, ha egy gyerek egy vagy két területen kiválóan teljesít. Azt képzeljük, az igazán sikeres gyerek minden tantárgyban plusz a sportban és a zenében is egyformán kiemelkedő. Az egyszerű dolgozatok, amelyek felkészítik a gyerekeket az általános iskolai záróvizsgára, illetve később az alap- és az emelt szintű érettségire, ma már nem elégségesek – az iskolák minden létező alkalmat megragadnak, hogy a gyerekeket központilag előírt szintfelmérőkkel ellenőrizzék{2}.

Két vizsga között egyre kevesebb idő telik el, és egyre inkább az érdemjegyek számítanak. Nagy-Britanniában alig teszik le a gyerekek az alapszintű érettségit, máris az egy év múlva esedékes emelt szintű vizsgára készülnek. A jeles ma már nem érdemjegy, csak a kitűnő ér valamit. Az egyetemi felvételihez a jelöltnek kisebbfajta életrajzot kell mellékelnie, amelyben bizonyítja leendő oktatója számára, hogy választott érdeklődési területe gyakorlatilag a születésétől fogva szenvedélye – mindemellett persze megmászta Nagy-Britannia legmagasabb hegycsúcsait, és természetesen önkéntes munkát is végez. Pedig irreális elvárás és a gyerekek számára óriási teher, ha minden területen kiválónak kell lenniük. Ezek a gyerekek, bármennyire jól teljesítenek, mindig tökéletlennek érzik magukat. Szülőként hiába próbáljuk titkolni, a gyerekek pontosan megérzik a rejtett üzenetet, hogy nem elég jók a számunkra.

A mai túlhajszolt, teljesítményközpontú családokban sokkal több csalódás éri a gyerekeket, mint régen. Már a négyéves gyereknek is meginoghat az önbecsülése, ha nem kerül be abba a magániskolába, ahová jómódú szülei szánják. Az állami iskolákban pedig lépten-nyomon a gyengébben teljesítők orra alá dörgölik a szintfelmérők fontosságát. Egy iskolapszichológus szerint: „A szülők azt hiszik, hogy a gyerek nem érzékeli a kudarc jelentőségét. Pedig dehogynem: pontosan érzi, hogy apa és anya elégedetlen vele.”

Függetlenül attól, hogy a magán- vagy az állami oktatásról van szó, ha azt tanítjuk a gyerekeknek, hogy állandóan külső standardok mentén ítéljék meg magukat – például hogy melyik iskolába járnak vagy milyen eredményeket érnek el –, akkor a statisztika törvényei szerint az esetek többségében úgy fogják érezni: kudarcot vallottak.

* * *

Ráadásul a gyerekeknek nem csupán az iskolai teljesítményelvárásokkal kell megküzdeniük, számos egyéb, új stresszforrás nehezíti az életüket.

A tinédzsereknél a népszerűség és a külső megjelenés mindig is fontos szempontnak számított. Ám egy generációval ezelőtt még nem volt nyilvános megaláztatásban része annak, aki e téren nem járt az élen. Ma viszont az amúgy is bizonytalan önértékelésű kamaszok lényegében teljesíthetetlen elvárásokkal találkoznak az ideális külső, a tökéletes test és a sztárokat idéző öltözködés terén. Ha bármely területen kudarcot vallanak, társaik jó eséllyel döngölik őket a földbe a közösségi oldalakon.

Ennek eredménye, hogy miközben a brit gyerekek a világ legsűrűbben vizsgázó gyerekei, addig ők a leginkább irányvesztettek és elkeseredettek is. Az ENSZ Gyermekalapja, az UNICEF felmérése szerint a brit gyerekek a boldogságot tekintve alig a 16. helyen állnak a vizsgálatba bevont 21 ország között. A brit Children’s Society (Gyermekek Társasága) szervezet 30 ezer fő bevonásával készített felmérést, melyből kiderül, hogy a 8 és 16 év közötti korosztályban mintegy félmillió gyerek kifejezetten boldogtalan. Becslések szerint több mint 80 ezer általános iskolás súlyos depresszióban szenved.

A szakértők úgy vélik, a túlságosan nagy téttel rendelkező vizsgák hozzájárulnak a tinédzser fiúk esetében az öngyilkosság, a lányok esetében pedig az önsértő viselkedés arányának megnövekedéséhez.

Az Egyesült Királyságban a 15–19 éves korosztályban a közlekedési balesetek után az öngyilkosság a második leggyakoribb halálok. 2004 és 2008 között megduplázódott azoknak a gyerekeknek és kamaszoknak a száma, akik a ChildLine segélyhívó vonalán öngyilkossági gondolatokról számoltak be. Ugyanakkor sosem látott mértékben nő az önsértő viselkedésben érintett fiatalok száma: 2012-ben, egyetlen év alatt 85 százalékos növekedést regisztráltak. Mindez arra utal, hogy ugrásszerűen megnőtt azoknak a gyerekeknek a száma, akik kétségbeesetten keresik a mindennapos lelki stresszel való megküzdés különféle módozatait.

A jövőbeli kilátások sem rózsásak. Az Egészségügyi Világszervezet (WHO) figyelmeztetése szerint a fejlett országokban a kamaszok körében nő a leggyorsabban a különböző mentális zavarok előfordulása. Napjaink túlhajszolt gyerekeiből lesznek a jövő depressziós felnőttei.

A fiúk és a lányok különbözőképpen reagálnak a stresszre. A fiúk hajlamosabbak bezárkózni a technikai eszközök világába, rabjaivá válhatnak a videojátékoknak, az internetes pornónak vagy az alkoholnak. A negatív érzéseikkel viaskodó lányok pedig, miközben igyekeznek fenntartani a tökéletesség látszatát, nemritkán önmaguk ellen fordítják haragjukat és frusztrációjukat. Az önsértő viselkedés különböző formáiba menekülhetnek, például éheztetik vagy rendszeresen megsebzik, vagdossák magukat, mert a fizikai fájdalom még mindig elviselhetőbb számukra, mint a belső, súlyos érzelmi zavar.

A gyerekek mentális egészségével foglalkozó YoungMinds alapítvány kampányigazgatója, Lucie Russel szerint a gyerekeket „eddig sosem tapasztalt, mérgező környezet” veszi körül. „A mai fiatalok kegyetlen világban nőnek fel, amelyben egyre nagyobb az iskola felől érkező teljesítménykényszer. A diákok élete egyre nehezebb, túl sok a vizsga, és ezeknek egyre nagyobb a tétje. A közepes érdemjegy alatt teljesítő gyerekek totális kudarcként tekintenek önmagukra. Egyre kevesebb a munkalehetőség. Emellett a fiatalok könnyen válhatnak internetes bántalmazás áldozataivá. A mai gyerekek folyamatosan azzal vannak elfoglalva, hogyan jelennek meg mások előtt, és óriási a nyomás, hogy mindig mindenki tökéletesnek látszódjék.”

{1} A Kumon egy japán eredetű matematikai és olvasásfejlesztési, iskolán kívüli módszer. – A ford.

{2} Az eredetiben szereplő, angolszász vizsgatípusokat 1991-től alkalmazták, 1998 óta 7, 11 és 14 éves korban kell a gyerekeknek bebizonyítaniuk, hogy megfelelnek az életkori követelményeknek. – A szerk.