BORÍTÓSZÖVEG

„Az artériák, vénák és hajszálerek hossza testünkben mintegy 150 ezer kilométer.”

Elképesztő, nem? Az erek testünk autópályái, a rajtuk át áramló vér mozgását főként a szívünk biztosítja. Nagyon fontos tehát vigyázni a „motorunkra”, hangsúlyozza könyvében a fiatal német orvos, aki többek közt elmagyarázza, hogyan épül fel a szív, miképpen működik, mi a vérnyomás, mi az infarktus, hogyan edzhetjük a szívünket, milyen hatással van rá a mozgás, a táplálkozás, az alkohol, a dohányzás és a szex. A világos és közérthető magyarázatokat a kedves rajzokon kívül a szerző izgalmas és tanulságos mentőorvosi esetei teszik még életszerűbbé.

„Majd kiugrom a bőrömből, annyira örülök, hogy a könyvem Magyarországon is megjelenik. Ebben a csodálatos országban, ahol csodálatos emberek élnek. 2010-től bő egy évig a budapesti Semmelweis Egyetemen tanultam. Röpke idő arra, hogy jól megtanuljak magyarul, de ahhoz elég, hogy elmondhassam: Szeretlek Magyarország, de én csak icipicit beszélek magyarul. Kívánom, hogy élvezzék a könyvemet!”

Johannes Hinrich von Borstel

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Johannes Hinrich von Borstel: Herzrasen kann man nicht mähen Ullstein, Berlin, 2015

Fordította Blandl Borbála

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Nemes János

© 2015 Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Minden jog fenntartva.

Hungarian translation © 2016 Blandl Borbála

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Illusztráció © semper smile

Borítóterv © Tabák Miklós

Borítófotó © Nadine Staedtner

ISBN 978-963-355-327-5

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvben szereplő tanácsok, bár azokat a szerző és a kiadó gondosan mérlegelte és megvizsgálta, nem helyettesíthetik a szakorvost. Az ismertetett adatokért a kiadó és a szerző semmilyen felelősséget nem vállal. A szerző, a kiadó, illetve megbízottaik személyi, tárgyi és képességbeli károk keletkezése esetén nem vonhatóak felelősségre.

A személyiségi jogok védelme érdekében a neveket, élettörténeteket és helyszíneket néhány helyen megváltoztattuk, az eseteket, eseményeket és helyzeteket átírtuk.

Michinek

BEVEZETÉS

Mindenkinek van valami fogalma arról, mi a szívinfarktus. Meglehetősen veszélyes, mellkasi fájdalommal, légszomjjal jár. Gyakran az a vége, hogy a szívünk, amelynek az a feladata, hogy vért pumpáljon az artériáinkba, teljesen felmondja a szolgálatot. Nagyon nem jó dolog. Ez az izomból álló kis motor gondoskodik arról, hogy a tápanyagban és oxigénben gazdag vér eljusson testünk legtávolabbi részébe is, a fejbőrünktől a lábujjunk hegyéig. Ez pedig a szó szoros értelmében életbe vágóan fontos számunkra.

Ha a szívből az agyba tartó véráram akár csak néhány másodpercre megakad, az olyan, mintha bunkósbottal fejbe vernének bennünket: eszméletlenül rogyunk össze, és erősen kérdéses, hogy a gondolkodásunk központja ezután több lesz-e egy tál kocsonyánál. Agyunk ugyanis nagyon rosszul, a többi szervünknél százszorta rosszabbul viseli az oxigénhiányt. A szívünk ezért ver – néha gyorsabban, néha lassabban, néha ki-kihagyva egy-egy ütemet – átlagosan százezer alkalommal naponta. Minden összehúzódásnál nagyjából 85 milliliter vért mozgat meg, vagyis körülbelül 8500 litert egy nap alatt. Tartályautóra lenne szükségünk, ha ilyen mennyiségű folyadékot szeretnénk vidékre szállítani. Megdöbbentő teljesítmény!

A szívinfarktus volt az oka annak, hogy sohasem ismerhettem meg a nagyapámat, Hinrichet. Több mint egy évtizeddel a születésem előtt halt meg, miután mellkasi fájdalom és légzési nehézségek léptek fel nála, majd összeesett. Valahányszor meglátom a nagymamám nappalijában a róla készült nagy fekete-fehér fotót, mindig eszembe jut, milyen jó lett volna megismerni őt. A családi fotóalbum képein még olyan erősnek tűnik!

Nem értettem, hogyan képes egy ilyen parányi dolog megölni egy olyan erős embert, mint amilyen ő volt. Ezért már korán elkezdtem falni minden kezem ügyébe eső könyvet és képes albumot, ami az emberi szívről és betegségeiről szólt. Érdeklődésemet a szüleim újabb olvasnivalókkal jutalmazták, engem pedig egyre inkább magukkal ragadtak az emberi testben lejátszódó folyamatok. Akkor döntöttem úgy, hogy felnőttként a természettel és az orvostudománnyal szeretnék foglalkozni. Mindenképpen kutató, esetleg orvos szerettem volna lenni (B terv: utcazenész). Ezért nemcsak a könyveket gyűjtöttem, hanem az egércsontváztól a teknősbékapáncélig mindent, ami pontosabb képet adhatott a testek felépítéséről.

Tizenöt évesen arra akartam használni az iskolai szünetet, hogy a könyveket félretéve gyakornokként dolgozzak egy állatklinikán. Izgatottan tárcsáztam a telefonszámot. Kicsengett. Négyszer, ötször. Minden másodperccel nőtt bennem a feszültség. Hét, nyolc. Amikor már teljesen lemondtam róla, felvették. Kifejezéstelen, monoton női hang üdvözölt.

– Ha… halló…? – dadogtam. – Állatklinika?

– Igen. Mit tetszik?

Kicsit összeszedtem magam, és válaszoltam:

– Johannes von Borstel vagyok. Gyakornoki helyet keresek a szünidőre, és…

Félbeszakítottak.

– Hányadikos vagy?

– Most töltöttem be a tizenötöt, kilencedikbe megyek.

Mély sóhajtás a túloldalon.

– Már most mondom, nem túl jók az esélyeid nálunk a gyakornoki helyre. A klinikánkon vészhelyzetben pikk-pakk föl kell vágnunk egy kutyát. Túl fiatal vagy ahhoz, hogy részt vegyél ilyesmiben.

Túl fiatal? Talán mégsem. Túl véres? Lehet. Ezt azonnal el kellett döntenem. Éppen valami ilyesmit szerettem volna átélni, meg akartam nézni, mi van a bőrünk alatt, a saját szememmel akartam látni, mi folyik bennünk, emlősökben. Másképp hogyan lenne rá lehetőségem? Nem volt más hátra, mint előremenekülni: több helyre is jelentkeztem, például a körzeti kórházunk baleseti sebészeti osztályára. Két nappal később már meg is kaptam a választ. Felvettek! Alig akartam elhinni – méghozzá a sürgősségi osztályra! Akkor még nem sejtettem, mit jelent majd számomra ez a papír. Ez volt a belépőjegyem életem addigi legizgalmasabb szakaszába.

A gyakornokságom első napja előtti éjszakán alig tudtam aludni, túl sok gondolat kavargott a fejemben. Súlyos sürgősségi esetek, minden sérülést meggyógyító, rettenthetetlen fehér ruhás istenek, véresen tátongó sebek képei sorjáztak előttem, és mindennek a közepén ott álltam én. Szörnyen izgatott voltam. Milyen esetek várnak rám holnap? Mi lesz a feladatom? Mi történik, ha elrontok valamit? Lehet, hogy már az első nap olyan súlyos hibát követek el, hogy valaki meghal miattam? Fogalmam sem volt arról, hogyan zajlik a sürgősségi betegellátás. Egy elsősegély-tanfolyam volt az összes előkészületem.

– Johannes! Az ég szerelmére, azonnal gyere ide! Miért nem figyeltél? – mennydörgött végig egy hang a sürgősségi osztályon.

Jaj, ne, gondoltam. Eltoltam. És rögtön az első napon. A hívásnak engedelmeskedve végigloholtam a folyosón, beléptem a szobába, ahonnan hallani véltem a vészjósló hangokat. Tragikus látvány tárult elém. Egy orvos és egy asszisztens állt előttem, a dühtől remegve, vádlóan néztek rám. A gravitációnak engedelmeskedve csöpögött valami a padlóra; jól látható tócsát képezett.

– Teljesen tönkretetted! Ennek vége! Semmit sem tehetünk!

Bűntudatosan bólintottam, szégyenkezve néztem félre. Túlságosan megbíztak bennem. Az orvos szaggatott utasításai:

– A disznóólat feltakarítani. Mindjárt itt a főnök. Nem szabad látnia. Nem lesz boldog!

Az asszisztens egyetértően bólintott, és elhagyták a szobát. Kesztyűt húztam, fogtam néhány papírtörlőt, és a tócsára dobtam. Miután elhasználtam az egész tekercset, és még mindig nem állt el a szivárgás, még egy zsebkendőt tettem a tetejére.

Éppen ki akartam dobni az egész erősen szagló kupacot a szemétbe, amikor megjelent mellettem a főorvos.

– Johannes?! Van kávé?

Amikor meglátta kezemben a papírtörlőket, elfintorodott.

– Negyedóra… – dadogtam. – Újra kell töltenem.

Első hibám a pályám során az volt, hogy egy rosszul feltöltött kávégépet zaccot okádó vízköpővé változtattam. Végzetes hiba volt, mert több kávéautomata nem volt a folyosón.

A bemutatkozás kiválóan sikerült, gondoltam. Mit mondjak most az embereknek a pihenőben, hogy újból egyenesbe kerüljön a szekér?

– Próbáljátok ki egyszer a kávészünetet kávé nélkül. Nem olyan rossz az, sokkal egészségesebb – hangoskodtam vidáman néhány perccel később, és bizakodón mosolyogtam körbe. Végül is kórházban vagyunk, ezt az érvet mindenkinek el kell fogadnia.

Hogy mi volt számomra a nap tanulsága? A legegyszerűbb módja annak, hogy akár a legbarátságosabb kórházi személyzetet is kőhajigáló csőcselékké alakítsuk át, az, ha megfosztjuk őket a kávéjuktól. A második legnagyobb hibám az első napomon az volt, hogy ráadásul még túl is akartam járni az eszükön. Nem csoda, hogy gyakornokból első számú közellenséggé váltam.

Hogy a gyakornoki időm alatt egyetlen páciens kárára sem követtem el súlyos hibát, az annak köszönhető, hogy lassan és alapos előkészületek után vezettek be a feladataimba. Nem kellett rögtön tátongó sebek kezelésével, sugárban előtörő vérzés csillapításával vagy más súlyos sürgősségi esetek ellátásával kezdenem. Mielőtt ezekben részt vehettem volna, intenzív tanulási (vagy még inkább: tapasztalási) folyamaton estem át.

Kísérni a főorvost, sebellátást tanulni, vérnyomást mérni és pulzust számlálni, kollégákon gyakorolni, számítógépes dokumentációkat készíteni, kis és közepes sebek ellátásánál asszisztálni – így néztek ki a gyakornokként eltöltött hétköznapjaim. Ehhez hozzájött még mindennap egy kis tanóra a főorvossal, aki pontosan elmagyarázta a páciensek aznapi ellátását és a kezelési technikákat. A bonyolultabb dolgokat is úgy tudta elmondani, hogy előzetes orvosi tanulmányok nélkül is képes voltam követni.

Hamar megtanultam sebet összevarrni. Na jó, banánokon kezdtem. Először azt tanultam meg, hogy a sebnek nem kell mindig nagyon véreznie. És ami talán a legfontosabb volt: megértettem, hogy az együtt érző ápolás és a jó kezelés elválaszthatatlanok egymástól. A főorvos értett hozzá, hogy észrevegye, ha a beteg szomorú, és mosolyt varázsoljon az arcára. Emellett olyan tanácsokat is adott, amelyek messze túlmentek a gyógyászati problémákon.

Nagy türelemmel magyarázta el nekem, hogyan épül fel az emberi test, a bőrtől a belső szervekig. Eközben ismét összehozott nagy (orvosi) szerelmemmel, a szívvel. Áhítattal hallgattam, amikor a szívizomról és a kamrák felépítéséről beszélt. Mesélt arról az időről is, amikor mentőorvosként dolgozott, szívinfarktusos esetekről, és arról, hogyan kell kezelni a beteg szívet. Minél többet tanultam, annál jobban lenyűgözött ez az öklömnyi izomköteg a mellkasunkban. Végleg elvesztem: a szívem ettől kezdve már csak a szívért dobogott.

Ebben a könyvben a szívhez vezető útra invitállak. Először megnézzük, hogyan alakul ki a szív, hogyan növekszik, és mi köze ennek a színházhoz, szalagokhoz és fülekhez. Szeretném megmutatni, hogy az érrendszerünk hasonlóképpen működik, mint az autóutak – az elavult utakkal és dugókkal együtt. Láthatod majd, milyen szigorúan szervezett a szívünk, és hogyan veszíti el az irányítást a szív üregeiben, azaz a pitvarokban és kamrákban zajló folyamatok fölött. Ezenkívül megtudhatod, pontosan mi történik a pumpánkkal, ha úgy füstölünk, mint egy gyárkémény, törzsvendégek vagyunk a McDonald’snál, és rendszeresen töményet iszunk. Elmesélem azt is, miért kell kávézaccból jósolni a sürgősségi ellátásban – pedig nem is foglalkoznak ezotériával.

Megtudhatod, milyen betegségek gyengíthetik a szívet, és kapsz néhány tippet a szív számára egészséges táplálkozásról. Tisztázni fogjuk, hogy egészségesebb szívvel élne-e a húsvéti nyúl, ha vegán lenne, és hogy a középkori gyógyszerészek miért vizsgálgatták előszeretettel a betegek vizeletét.

Ezután közös nyaralásra indulunk, amely túlélőshow-ban végződik. Helyszín: a szív pitvarai – mert szabadság után a mégoly fiatal nyaralószív is kevésbé kipihent, mint előtte. Elmondjuk, hogy pontosan mi határozza meg, mi befolyásolja a szívritmusunkat, és mit tehet az orvostudomány a ritmuszavarok ellen. Közelebbről is szemügyre vesszük a legdrasztikusabb módszert, amellyel a szívünk ismét mozgásba hozható: az újraélesztést.

Erre szívmegállás esetén van szükség, és hogy ez ne történhessen meg veled, egy szuper megelőzési módszert is ismertetünk: ez a szex, amely a testet és az immunrendszert, testünk hadseregét erősíti és támogatja.

Alaposan megvizsgáljuk védelmi rendszerünk kis harcosait, és azt is, hogy miért nem gyilkosság a sport. Eközben futunk még egy kört a vér és alkotórészei körül, és beszélünk a vérnyomásról is.

Ezután megint nagyon izgalmas lesz: megtanuljuk, hogy a pszichénk és a gyomrunkban repkedő pillangók hatással vannak a szívünkre. Belehalhatunk-e abba, ha összetörik a szívünket? Nem becsüljük alá az öngyógyításra való képességeinket, de a modern orvostudomány is tehet ezt-azt azért, hogy a tönkrement szívet megjavítsa, a szív egyes részeinek kicserélésétől a teljes motorcseréig.

Ezek a szív körüli utazásunk állomásai – egyik izgalmasabb, mint a másik. És most induljunk el!

1. SZÍVSZALAGOK

HOGYAN ALAKUL KI A SZÍV,

HOGYAN ÉPÜL FEL, HOGYAN

MŰKÖDIK

A VILÁG LEGHOSSZABB SZÍNDARABJA

Bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm. A dobogó szív hangjai. A szív mindennap ellátja életfontosságú munkáját. Szünet nélkül dobog, akár ébren vagyunk, akár alszunk; életünk első napjától utolsó lélegzetvételünkig ver. De mi történik vele a kettő közötti időben, vagyis az életünk folyamán? Ez nem is olyan bonyolult.

Szenvedélyesen szeretek színházba járni, ezért felfigyeltem rá, hogy az, amit a szívünk átlagosan nyolcvan év alatt átél, hasonlít a klasszikus dráma öt felvonásához. Az első felvonás a bevezetés, a másodiktól indul be a cselekmény. A dráma közepén, a harmadik felvonásban eléri a csúcspontját. Onnantól tragikus módon leszálló ágba kerül. A negyedik felvonás után, amelyben minden egyre rosszabb lesz, az ötödik felvonás elkerülhetetlen katasztrófával zárja a darabot.

De mit fecsegek itt összevissza? Függönyt föl, kezdődjön a valódi szívdráma!

Első felvonás – a születés előtti szív

A színházban az első felvonás többnyire a szereplők bemutatásával kezdődik. Hadd mutassam be tehát önöknek a magzati szívet. Csupán egy sejtcsomó. Nem sokkal a petesejt megtermékenyülése után, amivel kezdetét veszi az embrió igen bonyolult fejlődése, már megvannak a működő szív alapjai. Azonban az, amit szűk három hét után láthatunk, még egyáltalán nem hasonlít a működő szívre. Először ugyanis csak egy viszonylag jelentéktelen sejtcsomót látunk: az ún. kardiogén lemezt.{1} Ebből két nyúlvány képződik, amelyek csövecskékké fejlődnek tovább.

Ezzel egy időben kialakul a szívburok, amelyben a szív továbbfejlődik. Ez a későbbi, felnőtt szívet is körbeveszi majd. A szívburkon belül a két egymás mellett futó szívcsövecske összenő, és egy nagy szívcsövet hoz létre. A szívcső meghosszabbodik, azután görbületek keletkeznek rajta. Jóllehet ez egyáltalán nem hasonlít ahhoz a folyamathoz, amikor a cipőnket fűzzük be, mégis lefűződésnek nevezzük.

A szív fejlődése ezzel még távolról sem ért véget. Szívünk most füleket – orvosi néven fülcséket – növeszt. Persze ezekkel nem lehet hallani. Utánzatok, mint a lánybúcsúztatókon hordott plüss nyuszifülek. A fülcsék (amelyek nem mások, mint a szív pitvarainak kitüremkedései) pontos szerepe nem ismert. Csak annyit tudunk, hogy egy olyan hormon kibocsátásáért felelősek, amelyik később a vizeletkiválasztást fogja támogatni. A szívünk tehát nemcsak vért pumpál, hanem a vizelésben is segít nekünk.

Időközben majdnem egy hónap telt el a megtermékenyülés óta, a szív most már egy pitvar- és egy kamraterületre osztható. Létrejöttek a szívbillentyűk, és a szív bal- és jobb oldalát elválasztó szívsövény kezdeményei. Ezek fejlődése a születés után néhány nappal fejeződik be. A bal- és a jobb oldali pitvar között van ugyanis egy ovális alakú lyuk, a foramen ovale. Ezen a nyíláson keresztül áramlik a vér a jobb pitvarból a balba, és onnan tovább az embrió testébe. Miért? A válasz egyszerű: az embrió még nem képes az önálló légzésre. Semmi értelme sem volna annak, hogy a vér átáramoljon a tüdőn. A rövidített útvonal is tökéletesen megfelel a célnak.

A szív fejlődési folyamatának végén egy izomba csomagolt üreges valami áll.

Második felvonás – az újszülött szíve

Az újszülött gyerek szíve más, mint a felnőtt emberé. Nagyjából akkora, mint egy dió, és lényegesen gyorsabban ver. Nyugalomban 120-szor egy perc alatt (de ha izgatott, sír vagy sokat mozog, akár percenként 180–200-szor is!), sport nélkül, csak úgy magától. Körülbelül kétszer olyan gyors, mint a felnőtté. Az ok: a szív ekkor még nagyon kicsi, összehúzódáskor csak kevés vért tud megmozgatni. Mivel azonban időközben már teljesen önállóan kezdett el működni, és a tüdő is rendesen beindult, mint említettük, a születés utáni napokban bezáródik a két pitvar közötti foramen ovale. A következmény: a jobb szívfél teljes egészében a tüdővérkörbe pumpálja a vért, a bal pedig az újszülött testébe.

A színdarabokban ekkor jelenik meg az első konfliktus. A szívben is. Ha a fejlődés során valami félresikerült, az legkésőbb mostanáig kiderül. Annak ellenére, hogy a mi szélességi fokunkon a születés előtti diagnosztika igen fejlett, mégsem tökéletes. Ezért amikor az orvos egy beteg gyerekszív dobogását hallgatja, gyakran észlel olyan zajokat, ún. zörejeket, amelyek szívhibára utalnak.

A leggyakoribb ezek közül a kamraközti sövény egy olyan fejlődési rendellenessége, amelyben a két szívkamra közti válaszfalon lyuk található (ez a kamrai sövényhiány, latin eredetű kifejezéssel ventrikuláris szeptumdefektus, röviden VSD).{2} A legrosszabb esetben, igen ritkán, az újszülött élete azonnal szívműtéttel kezdődik. Ez attól függ, mekkora a nyílás (és mert a baj sokszor nem jár egyedül, hogy ez a lyuk más szívfejlődési rendellenességgel is kombinálódik-e). A kisebb lyukak akár kezelés nélkül is teljesen meggyógyulhatnak, és ha az újszülött erős és életrevaló, a legtöbbször nem áll fenn közvetlen életveszély. A döntő kérdés az, hogy a gyermek szervei elegendő oxigénhez jutnak-e. Ha igen, akkor mindannyian, de elsősorban a csöppség, kicsit nyugodtabban lélegezhetünk.

Harmadik felvonás – az erős szív

Egy egészséges, húsz év körüli felnőtt ember szíve percenként 60–80-szor húzódik össze. Ha edzett emberről van szó, nyugalmi állapotban jóval lassabban is verhet. Csak úgy duzzad az energiától ez az izomcsomó. A belső felépítését akkor értjük meg a legjobban, ha felvágjuk és belenézünk. Ez nagyon izgalmas tapasztalat volt számomra az orvosi anatómiai tanulmányaim során, de nem való mindenkinek.

Vegyük szemügyre a dolgot egy mikroszkopikus nagyságú vörösvértest szemszögéből! A szakzsargonban a vörösvértestet eritrocitának hívják, és hemoglobint tartalmaz. A legfontosabb feladata az, hogy a tüdőből az oxigént a testbe, a leadott szén-dioxidot pedig a tüdőbe szállítsa.

Nos, te vagy most a vvt (az orvosok udvariatlanul így rövidítik ennek a testecskének, az eritrocitának a nevét). Képzeld el, hogy éppen azon fáradozol, hogy a test egyik szervéből, mondjuk az agyból – a hemoglobinodhoz kötve – szén-dioxidot szállíts az egyik éren keresztül a szív irányába. Ebben az esetben az egyik vénában fogod találni magad. Minden eret, amelyik a vért a szívhez szállítja, visszérnek – latin eredetű szóval vénának – hívunk, azokat pedig, amelyek a szívből szállítják el a vért a test többi részébe, ütőérnek, azaz artériának. Néhány útelágazás után elérsz a felső fő visszérbe (vena cava superior), egy olyan érbe, amelyik közvetlenül a szívbe torkollik, és a jobb pitvarban találod magad. Onnan egyenesen a jobb szívkamrába vezet az út. Semmi piszmogás, nem városnézésen vagyunk, küldetésünk van!

Így néz ki az emberi szív belülről

A jobb pitvar és a jobb kamra között átsétálsz egy szívbillentyűn, pontosabban a vitorlás billentyűn, amelyet az orvosok háromhegyű (trikuszpidális) billentyűnek neveznek, mert három „vitorlából” áll (a latin cuspis „csúcsot” vagy „vitorlát” jelent). Ha elhagytad a jobb pitvart ezen a billentyűn keresztül, az egészséges szívben már nem fordulhatsz vissza. Mindegyik szívbillentyű úgy működik, mint egy szelep, vagyis csak egy irányba nyílik. Így megbízhatóan megakadályozza, hogy a jobb kamrából visszaáramoljon a vér a pitvarba. A vér az egészséges szívben csak egy irányba folyhat, nem lötyöghet ide-oda a kamra és a pitvar között!

Végül a jobb kamrát is elhagyod egy újabb szívbillentyűn, a pulmonális{3} billentyűn keresztül a tüdő irányába. Miután áthaladtál ezen a billentyűn is, a pulmonális vagy tüdőartériában találod magad. Ezzel azt is tisztáztuk, hogy a gyakran hangoztatott igazság, amely szerint „az artériák oxigénben gazdag vért szállítanak, a vénák pedig oxigénben szegényt”, értelmetlen. A szén-dioxid-rakományod még mindig nálad van, vagyis „oxigénben szegény” vagy. Mégis egy artériában úszkálsz. Ezért még egyszer: az artériák a szívből szállítják el a vért, a vénák pedig a szívhez (ez alól a szabály alól is vannak kis kivételek, például a máj esetében).{4}

A tüdőbe érkezve teljesíted az első vörösvértest-missziódat: lerakod a szén-dioxid-szállítmányodat, oxigént tankolsz föl helyette, és így megrakodva a tüdővénán (!) keresztül megkezded a visszafelé vezető utat a szívben. Társaiddal együtt beáramlasz a bal pitvarba, onnan egy harmadik szívbillentyűn keresztül az út utolsó, bal szívkamrájába. A bal pitvar és a bal kamra közti szívbillentyűt bikuszpidális (kéthegyű, kétvitorlás) vagy mitrális billentyűnek hívjuk, mivel formája a püspöki süvegre (a mitrára) emlékeztet.

A bal szívkamra a szívüregek világának bodybuildere, izomfala messze a legvastagabb. Nagy nyomást kell létrehoznia, hogy a vért állandó mozgásban tartsa, és eljuttassa testünk legtávolabbi csücskébe is. Az utad az utolsó billentyűn, az aortabillentyűn át vezet tovább a főütőérbe, az aortába. Ez erőteljes kanyart ír le a szív körül, ahonnan elágazásai, a belőle kijövő nagy artériák, a fejhez és a karokhoz vezetnek. Ezután továbbnyúlik a hastájék felé, ahol egyre kisebb ágakra oszlik, hogy friss vérrel láthassa el a test összes szervét és szövetét, egészen a lábujjakig.

Ezzel elértük a szívdráma csúcspontját. Minden működik, úgy tűnik, hogy a szív és az erek tökéletes rendszert alkotnak. De már érezzük a tragikus fordulat előszelét.

Negyedik felvonás – a beteg szív

Már a huszonötödik életévben megjelennek az első „meszesedések” a szívkoszorúerek falán (ezek azok az artériák, amelyek magát a szívizmot látják el vérrel). Ekkor még egyáltalán nem drámai a helyzet, ezek a lerakódások azonban egy súlyos következményekkel járó betegség, az arterioszklerózis, ismertebb nevén az érelmeszesedés kezdetét jelentik. Ez áll a világszerte két leggyakoribb halálok, a szívinfarktus és a stroke (gutaütés, agyértrombózis, agyvérzés) hátterében. Az érfalon lévő lerakódások ugyanis idővel egyre vastagabbak lesznek, végül részlegesen vagy a legrosszabb esetben teljesen elzárják az ereket (mintha elvízkövesedett vízvezetékek lennének).

A szívkoszorúér egyes szakaszainak elzáródásakor, trombózisakor a szívizom kisebb-nagyobb részei nem jutnak elegendő tápanyaghoz és oxigénhez, ezért elhalnak. Ez a híres-hírhedt szívinfarktus. Az alacsony ellátottságú területek egyfajta hegszövetté alakulnak át, amely már nem vesz részt aktívan a szív mozgásában. És egy csapat mindig annyira erős, amennyire a leggyengébb tagja az. A következmény: a szív veszít az erejéből és az állóképességéből.

A színházban ilyenkor érkezik el a késleltetés pillanata, a nagy finálé előtti nyugalomé. A szívinfarktus esetében a késleltetés szerepét az orvostudomány vállalja magára. Az elkerülhetetlen katasztrófa elodázása vagy, ami még jobb, megakadályozása érdekében gyógyszereket írhatunk föl, szívkatéter-kezelést (egy vékony, közvetlenül a szívkoszorúérbe vezetett csövecske segítségével) hajthatunk végre, ezenkívül megpróbálhatjuk a beteg életkörülményeit megváltoztatni, hogy tehermentesítsük a szívet, így csökkentve az újabb infarktus bekövetkezésének esélyét.

Ötödik felvonás – a megroggyant szív

Mellkasi fájdalom. A szív összevissza ver. Ha fonendoszkóppal, hallgatóval vizsgáljuk a mellkast, már nem azt halljuk, hogy bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm. Helyette valami ilyesmit: bu-… bumm, bu-bu-bumm, bumm, bu-bumm. Légszomj és erőtlenség. Majd egy évszázadnyi megszakítatlan dobogás után a szív észrevehetően gyengébb lett, és sok mindenen van túl. Épp most élte át a harmadik infarktusát. Egyre erőtlenebbül pumpál, egy utolsó nekibuzdulással megpróbál még mindent kihozni magából: gyorsabban ver. Azonban minden hiába. A szív többé nem működik jól, már csak röviden és rendezetlenül rándul össze, végül megáll. Ennyi volt.

A dráma elkerülhetetlenül véget ér. Előre tudható, mégis tragikus. Mindannyiunknak leáll egyszer a szívünk, az addig hátralévő idő azonban nem kell hogy drámai legyen. Épp ellenkezőleg: a „jó szívű” élet inkább egy komédiához hasonlít. A szív ebben az esetben is megáll, de előtte legalább sok nevetéssel és értelmesen tudjuk eltölteni az életünket.

A jó hír az, hogy mindannyian tehetünk azért, hogy olyan későn álljon meg a szívünk, amennyire csak lehetséges. És jó esetben anélkül, hogy szív- és érrendszeri problémák keserítenék meg az életünket.

Az első lépés a helyes irányba – a humor. Az élet néha halálosan szomorú, de mosollyal az arcunkon minden könnyebb. Próbáld ki a hahotajógát. Vagy nézz nevető négyesiker-babás videókat a YouTube-on.

Nem csak a hipochonderek hajlamosak arra, hogy halálos betegségeket képzeljenek jelentéktelen tüneteik mögé. Te sem, én sem, senki sem mentes ettől a rossz szokástól. Azonban az ember először egészséges, és ez szerencsére a szívre is érvényes. Amikor valami furát érzünk a testünkben, a legtöbbször nem egy ritka betegségről van szó, amely néhány órán belül elragad minket, hanem valami teljességgel ártalmatlan dologról. Kedvenc mondásom szerint: „Ha patadobogást hallasz az ablakod alatt, még nem biztos, hogy zebrák járnak arra.” Kevés dolog akadályozza a személyes boldogság és a testi épség elérését. Ezzel együtt néha jó, ha figyelmesebben hallgatunk a szívünkre.

SZÍVVERÉSPÓKER

Az ágyban fekszem, a szívverésemet hallgatom. Erősebben ver a szokásosnál, mert alvás előtt még úsztam néhány kört. Az órámat nézem, 15 másodperc alatt 19 dobbanás. Kiszámolom: négyszer tizenkilenc, az tizenkilencszer kettő, szorozva kettővel. Kétszer harmincnyolc, vagyis hetvenhat ütés egy perc alatt. Lenézek, és látom, ahogyan a mellkasom együtt mozog a szívemmel.

Leendő orvosként karnyújtásnyira van tőlem a fonendoszkóp, belehallgatok. Bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm. Nemrég múltam huszonöt. A szívem eddig nagyjából 900 millió alkalommal húzódott össze. Teljes kötelességtudattal és tévedhetetlenül teljesítve a feladatát, hogy életben tartson. Köszönöm, drága Szív, hogy elvégzed ezt a monoton munkát a kedvemért!

Ha jobban figyelünk, észrevehetjük, hogy a szív munkája egyáltalán nem monoton. Nem olyan egyszerű, mint a basszus a hangszórókból: bumm, bumm, bumm, bumm. Ellenkezőleg: úgy szól, mintha visszhangozna valami. Bu-bumm, bu-bumm, bu-bumm. A szívdobbanás nem a teljes szív egyidejű, egyszerre történő összehúzódásából áll, hanem a szív pitvar- és kamraizomzatának, valamint a szívbillentyűk nyílásának és záródásának időben egymáshoz igazodó összjátékából.

Először a pitvarok húzódnak össze, és vért pumpálnak a kamrákba. Ezt a mozgást fonendoszkóppal normál esetben nem halljuk. Röviddel ezután, norma szerint nagyjából 150 ezredmásodperc múlva, a kamrák is összehúzódnak, és továbblökik a vért a tüdőbe, végül a testbe.

A billentyűk ügyelnek arra, hogy a vér a szíven át vezető útja során mindig egy irányba folyjék, és ne induljon meg visszafelé. Azt már láttuk, hogy négy billentyűnk van: kettő ezek közül vitorlás, kettő pedig félhold alakú (semilunaris) billentyű. Ezek mindig felváltva nyílnak és záródnak, így billentyűnként különböző zajok jönnek létre. Az orvoslásban négy szívhangot különböztetünk meg egymástól, fonendoszkóppal azonban csak kettőt hallhatunk.

Az első, mélyebb szívhang a pitvarokat a kamráktól elválasztó, vitorlás billentyűk bezáródásától, becsapódásától származik. A második, magasabb hang a két félhold alakú billentyű záródásával keletkezik. Belégzéskor változhat a második hang jellege, és két részre, szakkifejezéssel kettőzötté válhat. Ilyenkor az aortabillentyű kicsit korábban zárul, mint a pulmonális billentyű, azaz a második hangon belül a két nagyér záródási hangját külön-külön is meghall(hat)juk.

A gyerekek és a fiatalok többet fecsegnek, mint a felnőttek – a szívükkel is ez a helyzet. A harmadik és a negyedik szívhangot egészséges felnőtt embernél nem érzékeljük fonendoszkóppal, fiataloknál azonban néha megfigyelhető. A harmadik hangot akkor halljuk, amikor a bal szívkamra megtelik vérrel (telődési hangnak is nevezzük). Ez a felnőttkor elérése előtt teljesen normális. Ha a harmadik szívhang felnőtt ember esetében hallható, az már problémákra utalhat. Egészen pontosan a bal pitvar és a bal kamra közötti kéthegyű billentyű hibájára,{5} a szívkamra kitágulására{6} vagy szívelégtelenségre. A negyedik hang a pitvarok összehúzódásakor keletkezik. Ha felnőtt embernél hallható, akkor magas vérnyomásra, a szívizom megvastagodására, a bal kamra kivezető részénél lévő elzáródásra, vagy – ritkábban – az aortabillentyű szűkületére, latin eredetű szakkifejezéssel sztenózisra gyanakodhatunk. Rendszerint közvetlenül ez után hallható az első szívhang.

Valódi művészet mindezt fonendoszkóppal meghallani. A fonendoszkóp azonban számomra is nagy segítség, nemcsak a szív, hanem a test többi részének lehallgatásában is. A Harz hegységben nőttem föl, olyan vidéken, ahol nyaranta nagyon népszerű a motorozás. Szezon idején gyakran történnek súlyos balesetek, a horrorisztikus ütközések következményei pedig nemegyszer súlyos sérülések. Amikor mentőorvosként a baleset helyszínére érkezem, először a tüdőt és a hastájékot hallgatom meg. Gyakran előfordul, hogy noha a sérült lélegzik, mégsem hallani légzési hangokat a mellkas egyik oldalán.

A látszólagos ellentmondás oka az, hogy az egyik tüdő kilyukadt és összeesett (pneumothorax) a mellkasnak azon az oldalán, néha a mellkasban vér gyűlik fel (haemothorax), vagy a legrosszabb esetben mindkettő, azaz vér és levegő együtt (haemo-pneumothorax). Ha hallgatózás közben megkopogtatjuk a mellkast (az orvosok ezt perkussziónak is nevezik), meg tudjuk különböztetni egymástól a levegő és a felgyűlt vér hangjait. A levegő inkább úgy szól, mintha dobot ütnénk, míg a folyadék hangja kopogtatáskor tompa, mintha egy vízzel telt üstdobot szólaltatnánk meg. Ha a páciens képes lenne énekelni és gitározni is hozzá, színpadra érett lenne a produkció – de akkor nem szorulna kezelésre vagy kivizsgálásra.

Egy átlagos kivizsgálás esetén gyakran a hasat is meghallgatjuk, ilyenkor a bélfunkciókra vagyunk kíváncsiak. Motorbaleset után a hastájékot is kopogtatva vizsgáljuk, hogy megerősítsük vagy kizárjuk a folyadékgyülem vagy a vérzések meglétét. Láthatod: a fonendoszkóp az orvosi kezelések mindennapos és hasznos eszköze, elsősorban a szív vizsgálatánál fontos használni.

De mint mindennek, ennek is megvannak a maga határai. Noha léteznek már kifejezetten a kardiológiában használatos sztetoszkópok, amelyekkel még a földigiliszták tüsszentését is meghallhatjuk, mégsem tudunk velük mindent felismerni. Például a harmadik és a negyedik szívhangot. A szívnek létezik egy speciális ultrahangvizsgálata is, az echokardiográfia. Ezzel a módszerrel vizsgálhatjuk például a szív, a kamrák és a pitvarok nagyságát, a szívfal vastagságát, a teljes szív és a billentyűk mozgáskészségét, a szív fejlődési rendellenességeit. Az orvos ezekből kóros szívelváltozásokra következtethet, legyen az akár billentyűhiba, akár a nagyerek szűkülete.

Tanulmányaim alatt olvastam egy példamondatot, amelyik azóta sem megy ki a fejemből: „András pókerezik Micivel és Tomival 22:54-kor”. Elsőre úgy tűnik, mintha semmilyen orvosilag értékelhető információt nem tartalmazna. Kivéve, ha meg akarjuk jegyezni azt a négy pontot, ahová a szívverés ellenőrzésekor a sztetoszkópot kell helyeznünk.

András pókerezik Micivel és Tomival 22:54-kor – ezekre a pontokra helyezzük a sztetoszkópot

Az egyetlen dolog, amelyet e mondaton és a jobb-bal-bal-jobb sorrenden kívül meg kell jegyeznünk, az az, hogy az időpont a második, a negyedik és az ötödik bordaközt, a példamondatban szereplő szavak kezdőbetűi pedig a szívbillentyűk neveinek kezdőbetűit jelentik (aorta, pulmonális, mitrális és trikuszpidális billentyű). Ha ezeket tudjuk, egészen pontosan le tudjuk hallgatni a szívhangjainkat és a szívzörejeinket (amennyiben vannak). Az értékelésük azonban bonyolult feladat, tapasztalt kardiológusokra kell bíznunk, mert a leheletfinom eltéréseket évtizedes gyakorlat nélkül majdnem lehetetlen felismerni.

Már magára a szívzörej erősségére is hatfokú skálát használunk, az „alig hallható”-tól a „fonendoszkóp nélkül, szabad füllel is hallható, nagyon hangos szívzörej”-ig. Ezenkívül a hangokat lefutásuk alapján is megkülönböztetjük, például a crescendo vagy decrescendo formája szerint, vagyis hogy hangosabbá vagy halkabbá válnak-e, vagy orsószerűek, amikor a hang először halk, a közepénél hangosabb lesz, végül ismét halkabb, meg hogy egyenletesek-e a zörejek, azaz tartósan ugyanakkora-e a hangerősségük. A szív olyan hangszer, amely ezerféleképpen szólhat. Az ilyen eltérések alapján tudjuk megtenni a megfelelő lépéseket a szívproblémák kezelésére.

A szív egyes részeinek – a billentyűknek, pitvaroknak és kamráknak – az összjátéka bonyolult, de hallatlanul izgalmas. Azonban a legklasszabb és legerősebb motor sem működik, ha nincsenek utak, amelyeken futhat. Ezek az „utak” az érrendszerünk, amely nélkül szívünknek, a központi motornak semmi értelme sem volna. Mert a szív erejének és kitartásának éppúgy, mint a billentyűk és az ingerületvezetési rendszer finom felépítésének is csupán egyetlen célja van: a vért teljes gázzal a pályára küldeni.

{1} A „kardiogén” kifejezést a „szívet” jelentő görög „kardia” és a „keletkezést” jelentő ógörög „genesis” szó alkotja.

{2} Lásd a Lyukas szív című fejezetet.

{3} A pulmo a „tüdő” latin neve.

{4} Lásd kapuérkeringés.

{5} Ezt mitrálisbillentyű-elégtelenségnek, vagyis a mitrális (kéthegyű) billentyű hibás működésének is nevezzük.

{6} Latin eredetű szóval: dilatációra