VARGA CSABA BÉLA

Varázslatos Napkelet

A boldogság nyomában Ázsiában

2016

A mű címe: Varázslatos Napkelet

Szerző: Varga Csaba Béla

© Varga Csaba Béla 2016

© Trivium Kiadó 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Felelős szerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-87-0

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Ajánlás

Bevezető - Zarándokúton Napkeleten

I. rész - India csodái

Az isteni anya ölelése

Siva szent városa: Benáresz

Az isteni férfiasság legendája

Világunk vége - a Kali Juga

A fehér szikhek

Zsidók Indiában

A hatalmas Kumbha Méla

Indiai esküvő

II. rész - India sötét oldala

Siva szent szolgái - a félelmetes szádhuk

Boszorkányok Indiában

Indiai titkos társaságok

Káli anya szent gyilkosai

A Tádzs Mahál sötét titkai

Ráksasza: az istenek kihívója

Szemben az ellenséggel

III. rész - Kínai misztika

Az éhes szellemek ünnepe

A mágusok és a jósok birodalma

Kínai titkos társaságok

Mágia, poklok és istenek

A mindent tudó rókatündér

A bölcs sárkányok titkai

Vihar Hongkongban

0.html">Angkorvat: Kambodzsa istenhegye

IV. rész - A Himalája titkai

A sárkánykirály földje - Bhután

Nepál élő istennője

Látogatóban a Dalai Lámánál

Az Élet és a Halál völgye

A Mount Everest szellemei

Utószó - Ázsia ölelése

Kislexikon

Köszönetnyilvánítás

AJÁNLÁS

Őfelségének, Dzsigmí Khészár Námgyel Vangcsuknak,
Bhután ötödik Sárkánykirályának

Bevezető

Zarándokúton Napkeleten

„Két olyan nap van az évben,
amikor nem tehetsz semmit sem.
Ez a tegnap és a holnap.
A ma viszont nagyon is alkalmas arra,
hogy szeress, higgy, és mindenekelőtt,
hogy boldog legyél!”

– Őszentsége a Dalai Láma –

Az utazókat az különbözteti meg az egyszerű turistáktól, hogy nem a puszta kíváncsiság, a kikapcsolódás vágya hajtja őket, amikor felkerekednek, hogy útra keljenek és eljussanak álmaik földjére, talán éppen egy napkeleti spirituális központba.

Legtöbbjüket a nyugtalanság vezérli. Valami hiányzik az életükből. Nem mindenki tudja megfogalmazni, mi ez a hiány, de a legtöbben úgy vélik, hogy megismerik vágyaik tárgyát, ha egyszer megpillantják. Lehet persze, hogy az érdeklődésüket éppen azok a dokumentumfilmek vagy romantikus történetek keltették fel, mint a turistákét. Nem tudják, miért hallják meg a Kelet hívó szavát, de ha egyszer felcsendül fülükben, már nem sokáig fognak ellenállni.

Megkezdődik életük legnagyobb kalandja, a spirituális utazás.

Valamennyien utazók vagyunk. Él bennünk a vágy, hogy kilépjünk a fojtogató hétköznapok világából. Jobbra, többre vágyunk annál, mint amennyit eddig kaptunk a gyorsan múló évektől. A boldogságot keressük. A varázslatos Napkelet ragyogó gyémántokból kirakott ösvényein haladva éppen ez várhat ránk.

Az ázsiai éjszaka sötétjében olyan titkokat ismerhetünk meg, amelyeket igazán csak az ott élő emberek között járva, a mindennapok nyüzsgő forgatagában elmerülve érthetünk meg. Pedig könnyű volna azt hinni, hogy a modern kommunikáció vívmányainak köszönhetően ma már rengeteg dolgot tudunk a távoli népek, ősi kultúrák egzotikusnak tűnő életéről. Valósággal fuldoklunk a tévéből vagy az internetről ránk zúduló rengeteg információtól. Mégis, ha valaki eljut India, Japán vagy Kína földjére, akkor megdöbbenve tapasztalhatja, hogy a rengeteg steril adat csak kevés dologra készítette fel.

A könyv varázslatos utazásra hív Ázsiába, e látszólag oly távoli világrészre. Elmerülünk az indiai utcák és bazárok szemkápráztató forgatagában. Bepillantunk azoknak a templomoknak és ásramoknak a kapuján, amelyeket csak ritkán nyitnak ki a kívülállók előtt. Feltárul előttünk az indiai titkos társaságok és kultuszok múltja és jelene. Ágrában megismerhetjük a Tádzs Mahál néhány sötét titkát, Alláhábádban elvegyülünk a szent fürdőzésre készülő sokmilliónyi zarándok között. Kambodzsában eljutunk a khmer királyok ősi templomaiba. Angkorvat hindu domborművei közül utunkat a legősibb indiai vallás szent városaiban folytatjuk. A múltba nézve tanúi lehetünk a gyilkos thagík{1} tündöklésének és bukásának, a halottégető ghátokon megnézzük a félelmetes aghóri szádhuk szertartásait, és több ezer éven át tartó útra kísérjük el a három nagy indiai boszorkány-testvériség tagjait. Találkozunk az elfelejtett indiai zsidó közösség utolsó képviselőivel is. Indiai utazásunk nem lenne teljes, ha nem keresnénk fel Ammá, az ölelő anya ásramját is. Amritszarban, az Aranytemplom árnyékában megtudjuk, hogy hogyan készültek egy új világkorszak érkezésére a fehér szikhek. A pandzsábi síkságról ösvényünk a Himalája hegycsúcsai között vezet tovább. Feltárulnak szemünk előtt az elrejtett városok, Sambala és a rettenetes Agarthi titkai. Nepálban találkozunk az élő istennővel, Bhutánban pedig tanúi lehetünk, hogyan őrzik a hagyományokat a sárkánykirályok.

Kínában egy újabb titokzatos világot fedezhetünk fel. Megismerhetjük a félelmetesnek tűnő, gyakran félreértett kínai titkos társaságok titkait. Megtanuljuk, hogyan különböztessük meg egymástól a spirituális rendeket és a triádok maffiózóit. Megtudjuk, milyen buddhista és taoista hagyományok határozzák meg ma is a sok százmillió kínai életét. A kínai hagyományok közül feltárul előttünk a sárkányok kultusza, az Ég és a Föld harmóniája, benézünk az istenségek birodalmába és a kínai poklokba, miután megkönnyebbülve elmerülhettünk az éhes szellemek ünnepét kísérő szemkápráztató forgatagban.

A könyv tanácsokat ad arra nézve is, hogy kerülhetjük el zarándoklatunk vagy felfedezőutunk során a kellemetlenségeket, így a lehető legfelemelőbb élményekben lehet részünk, ha elindulunk magunkhoz ölelni a Napkelet csodáit. Amíg a turista csupán néhány hetet tölt a messzi keleti vidékeken, addig az utazó sokkal komolyabb kalandra vállalkozik. Mint a régi idők felfedezői, azért indul útra, hogy megismerje a felfoghatatlant, felfogja azt, amiről kortársai közül sokan azt hiszik, hogy megismerhetetlen.

A legtöbb utazó keres valamit. Van, aki saját magát, míg mások az igazi elhivatottságukat. Néhányan valamilyen felsőbbrendű, égi hatalmat akarnak megtalálni. Olyan is akad közöttük, aki új hazát, új otthont, egy békés kikötőt, a megnyugvást keresi. Őket nem a csillogó-villogó prospektusok és nem is a hírcsatornák reklámfilmjei csábították útra. Ezek az útkeresők inkább a hozzájuk hasonló emberek szavára figyelnek. Ha a véletlen a helyes könyvet adja a kezükbe, vagy egy teaházban a megfelelő ember mellé ülnek le, akkor gyorsan megszülethet az elhatározás, hogy útra kelnek és megkeresik azt, ami hiányzik az életükből.

Van, aki gondosan felkészül a kalandra, míg mások fejest ugranak a kihívásba. Mind a kettőnek meg van a maga szépsége, de a meggondolatlanság komoly veszélyekkel is járhat. Önmagunkat vagy a felsőbb hatalmat keresve sokkal messzebbre juthatunk el, ha alaposan felkészülünk, utunkat gondosan előkészítjük, és legalább megpróbáljuk megfogalmazni magunk számára, hogy mit is keresünk.

Hiszen át kell lépnünk egy másik világ küszöbén.

KULTÚRSOKK VAGY KALAND?

A távoli ázsiai országok közös jellemzője, hogy nagyon eltérnek attól, amit itthon megszokhattunk. Szinte alig akad közös pontjuk. Mindenütt érhetnek bennünket csodálatos élmények, de egészen más dolgokat fogunk tapasztalni egy indiai nagyváros szemkápráztató forgatagában, mint Bangkok, Tokió vagy Szingapúr felhőkarcolóinak árnyékában. Abban azonban biztosak lehetünk, hogy ez az élmény megrázó és magával ragadó lesz. Nem kis mértékben rajtunk múlik, hogy az ázsiai hétköznapok elemi erejű áramlását ne kulturális sokként, hanem csodálatos kalandként éljük át.

Az utazók között nagyon sok a fiatal. Közöttük elvegyülve, velük megbarátkozva az idősebbek is mintha megújulnának, eltelnének lendülettel és életerővel. A fiatalokkal együtt utazva nem csupán a vendéglátó országot ismerik meg, de adott esetben még a saját országukról, a saját civilizációjukról is többet tudhatnak meg, mint azelőtt. Az utazók és a zarándokok szállásain, Koh Phang, Manálí, Goa, Hongkong vagy éppen Bali teaházaiban olyan emberek ülnek le mellénk, akikkel odahaza, amikor gúzsba köt minket az öltöny és a nyakkendő, az elegáns kosztüm, talán nem is álltunk volna szóba. Itt azonban ők is ugyanolyan utazók, mint mi. Őket megértve önmagunkat is jobban megismerhetjük.

Talán éppen ez az utazás egyik célja.

Első alkalommal megérkezni egy ázsiai országba felkavaró élmény. Miután búcsút mondtunk megszokott környezetünknek, egy fél nap leforgása alatt egy teljesen idegen civilizáció ölelésében találjuk magunkat. Delhiben Pahárgandzs városnegyed szűk sikátoraiban ugyanúgy egy idegen bolygón érezhetjük magunkat, mint amikor Kuala Lumpurban megállunk a Petronas ikertornyai tövében, és csodálkozva bámuljuk a trópusi napsütésben izzó, rendezetlen felhőkarcolók összevisszaságát. Magunk mögött hagyjuk régi életünket és valami teljesen új dologba kezdünk.

A repülőút 6-8-12 órája azonban nem mindenkinek elég ahhoz, hogy felkészüljön a nagy változásra. Sokan arról számoltak be, hogy mennyire kellemetlen, rossz hangulatú volt a megérkezésüket követő első nap. Óriási pofont kaptak a valóságtól! Ez meglepőnek tűnhet, hiszen a világ iránt nyitott utazókról van szó, nem pedig hétköznapi turistákról, akik már attól is felháborodnak, ha sokcsillagos szállodájukban nem a legfrissebb otthoni újság várja őket a csillogó vizű medence partján. Ezt a rossz érzést jó volna elkerülni. Éppen ezért nézzük meg, hogy mi lehet ennek a csalódásnak az oka és hogyan előzhetjük meg.

ÉLETRE SZÓLÓ KALAND

A legtöbb utazó a nagy kalandra teszi félre a pénzét. Még elvétve sem találunk közöttük olyat, aki a kényelmes első osztályon repülve jutna el álmai országába. A repülőút sokáig tart és igen kimerítő lehet. Nem mindenki tud a dübörgő gép fedélzetén aludni. Ráadásul az egyik országban négy, a másikban esetleg hat- vagy éppen nyolcórányi időeltolódás vár ránk. A repülőgépek gyakran az éjszaka kellős közepén érkeznek meg a távoli nagyvárosokba. Indiában az ottani Lufthansa főmérnöke azt mesélte, hogy ennek hetven évvel ezelőtt megvolt a maga jó oka. Delhibe azért éjfél körül szálltak le a nemzetközi járatok, hogy még a napkelte előtt a magasba emelkedhessenek a nyugat felé utazókkal. A mérnök szerint a régi gépek csak nehezen tudtak volna megbirkózni az indiai hőségben gyorsan tűzforróvá váló, híg levegővel. Hajnalban viszont még hűvös volt, ezért az utasszállítók megkezdhették hosszú útjukat. Másfél emberöltővel később a korszerű gépeknek már nincsenek ilyen gondjaik. Ekkorra azonban már kialakult a nemzetközi menetrendek, az átszállások és a csatlakozások finom hálózata. Ezeken ma már senki nem akar változtatni, így a legtöbb utazó fáradtan, elgémberedett tagokkal, kora hajnalban száll le a gépéről. Valósággal rázúdulnak az új benyomások. A hangszóróból egy ismeretlen nyelv szavai mennydörögnek. A feliratok nagy részét képtelen elolvasni, és általában véve, amit lát, az furcsa és meghökkentő. Ha túl gyors volt az átmenet, akkor az élete első nagy kalandjára vállalkozó vándor akár meg is rémülhet.

Ilyenkor számít az, hogy mennyire készítettük elő az utazásunkat. Valóságos felüdülés, ha pontosan tudjuk, hogy hova kell mennünk, hol találunk átmeneti otthonra, menedékhelyre. Visszatér a lelkesedésünk, ha a kinti tolongásban megpillantjuk jól vagy rosszul leírt nevünket egy magasra emelt kartontáblán, és szálláshelyünk barátságos sofőrje vagy az interneten megrendelt taxi vezetője elvisz minket oda, ahova menni akarunk. Bangkokban vagy Szingapúrban ezzel nem is lesz gond. Indiában vagy Srí Lankán viszont néha meg kell küzdenünk a taxisofőrrel, aki esetleg azt gondolja, hogy nálunk sokkal, de sokkal jobban tudja, valójában hova is akarunk menni.

Az ázsiai zűrzavar, a kavargás csak az első pillanatban tűnik áttekinthetetlennek. Egyetlen film, de még a legjobb szándékkal megírt útikönyv sem adja vissza azt az érzést, ami egy indiai vagy délkelet-ázsiai nagyváros repülőterének kapujában foghatja el az első lépéseit megtevő vándort. Ne rettenjünk meg! Ne essünk pánikba! Csupán napok kérdése, hogy átlássuk, jobban megismerjük új környezetünket. Nagyon hamar képesek leszünk felfigyelni a jellegzetességekre. Megtanuljuk megkülönböztetni egymástól az először még arctalan tömegnek tűnő, örvénylő sokaság tagjait. Új barátokra, ismerősökre lelünk a többi utazó és a helybeliek között is.

Figyeljünk azonban oda a csalókra és szélhámosokra!

Bármennyire is meglepőnek tűnhet, de vendéglátóinkhoz képest mi mesésen gazdag nyugati turisták vagyunk. Az ázsiai idegenforgalomban is ugyanannyi csibész akad, mint bárhol másutt a világon. Csakhogy ők jóval elszántabbak, jóval rámenősebbek a nyugati bajkeverőknél. Hiszen ahol az emberek napi egy dollárból élnek, ott valóságos főnyeremény, ha valamilyen megható mesével vagy ravasz ügyeskedéssel ki tudnak csalni tőlünk tíz dollárt.

Nemsokára megtanuljuk megismerni az igazi rászorulókat. Új otthonunkban valószínűleg nem az a legszegényebb, aki harsányan kiabálva rángatja a pólónk ujját vagy megpróbálja az ölünkbe nyomni rettenetesen mocskos, bőrbeteg csecsemőjét. Az ilyen durván rámenős, idegesítő koldusok alighanem valamilyen lelkiismeretlen szervezet szerencsétlen rabszolgái. Legyünk bőkezűek és a lehetőségeinkhez mérten támogassuk a szegényeket. Rúpiánk, bahtunk, dollárunk azonban ne a koldusmaffia donjait gazdagítsa, hanem azokat, akiket talán valóban a mi adományunk ment meg az éhhaláltól. Ha nem vagyunk biztosak a dologban, akkor utazótársainktól vagy a megbízható helyi segélyszervezetektől megtudhatjuk, hol és hogyan segíthetünk a legjobban.

AZ ELSŐ NAP NAGYON FONTOS

Alig néhány órával az érkezés után az utazó már eljut az új szálláshelyére. Az itteni első benyomások nagyon fontosak. Szerencsére ezek többnyire kedvezőek. Új otthonunk lehet egy turistaszállás vagy egy olyan helyi család otthona, akikről tudjuk, hogy szívesen adnak szállást a messziről érkezett vendégeknek. Az ilyen olcsó, de megbízható helyek sok városban egy helyen tömörülnek. Találunk itt szállást, boltokat, éttermeket és mindenféle szolgáltatást. Az éttermek, a kávéházak kiválóan alkalmasak arra, hogy megismerjük azokat a társainkat, akik korábban érkezve már fontos tapasztalatokat gyűjtöttek. Két-három véleményt meghallgatva sokkal jobban át fogjuk látni környezetünket. Jó tanácsokat kérhetünk és valószínűleg kapni is fogunk. Megtudhatjuk, merre érdemes folytatni az utunkat. Olyan friss értesüléseket szerezhetünk, amelyek csupán egy év múlva fognak majd bekerülni a gondosan frissített útikönyvek legújabb kiadásába.

Az ilyen barátságos környezet segít abban, hogy minimálisra csökkenjen a kultúrsokk hatása. Gyorsan feldolgozzuk a legelső kellemetlen benyomásokat, és kinyílik a szemünk. Új barátainkkal felfedezőútra indulva megtanuljuk nemcsak nézni, de valóban látni is a környezetünket. Elsajátítjuk az Út legfontosabb szabályait. Első kézből értesülünk arról, hogy az adott helyen mit szabad és mit nem szabad csinálni. Az egyik városban iható a víz, a másikban ugyanez életveszélyes betegségforrás volna. Hamarosan tudni fogjuk, hogy az utcán árusított, ezernyi ínycsiklandozó finomság közül melyiket kóstolhatjuk meg büntetlenül, és mi az, amit jobb messzire elkerülni.

Ne a saját kárunkon tanuljunk! Vigyázzunk magunkra és a társainkra! Az ázsiai utazás során szinte senki nem tud elkerülni egy-egy néha komoly, néha viszont inkább csak mulatságos kellemetlenséget. Persze, amikor két napja nem tudunk leszállni a vécéről, mert folyamatos hasmenésünk van, az akkor és ott cseppet sem tűnik mulatságosnak. Később viszont… Hát, lesz mit mesélni. Az életük első kalandjára vállalkozó utazók többnyire megdöbbenve hallgatják, hogy a tapasztalt, vén vándorok a Himalája árnyékában vagy éppen az Andamán-tenger partján milyen jókedvűen tudnak mesélni a nagy hasmenéseikről. Furcsa, de ez az egyik közös élmény. Ha gondosan odafigyelünk arra, hogy mit eszünk és mit iszunk, akkor nem lesz komolyabb bajunk. A hasmenést viszont nem lehet elkerülni. Készüljünk fel rá. Indulás előtt beszéljünk az orvosunkkal, és állítsunk össze magunknak egy nem túl nagy gyógyszercsomagot. Utunk első állomásán kérdezzük meg a tapasztaltabb utazókat. Tudjuk meg, hol találjuk a megbízható orvosokat, és mik a legjobb helyben kapható gyógyszerek. A hasmenésen többnyire gyorsan túljutunk. Ha azonban nem múlnak el a tünetek, akkor feltétlenül forduljunk vele orvoshoz. Ázsia elmaradottabb részein rendkívül súlyos betegségeket lehet kapni a víztől. Ne kockáztassunk! A higiéniára, a kézmosásra odafigyelve elkerülhetjük, hogy spirituális utazásunk valamilyen kisváros mocskos, megbízhatatlan kórházában szakadjon félbe.

Viszont ne legyünk a hasmenéstől való félelem rabjai se! Kellő, de nem túlzásba vitt óvatossággal élvezhetjük mindazokat a csodálatos dolgokat, amelyeket új otthonunk kínál nekünk. Megkóstolhatjuk és megszerethetjük a kínai, az indiai, a tibeti, a vietnámi, a thai vagy éppen a maláj konyha remekeit. Azokra is számos meglepetés vár, akik itthon már megismerkedtek a kínai vagy az indonéz különlegességekkel. A távoli országokban ugyanis egészen más ízük van az itthon megkedvelt fogásoknak. Ezen ne akadjunk fenn, próbáljuk ki azt, ami érdekesnek tűnik, és udvarias határozottsággal utasítsuk vissza azt, ami kiváltja a nemtetszésünket.

KEZDŐDHET A KALAND

Az első néhány nap sokasodó, kellemes tapasztalatai bizonyára feledtetik a repülőút fáradalmait és a kezdeti zavarodottságot. Ami kezdetben zavarba ejtő volt, az hamarosan lenyűgözővé válik. Már nem vagyunk egyedül, hanem olyan társak vesznek körbe, akiket hasonló célkitűzés vezérel, mint minket. Míg otthon a környezetünk gyakran nem értette meg álmainkat és vágyainkat, itt a többi utazó pontosan oda tart, ahová mi magunk is. Ez a felemelő érzés megerősíti az önbizalmunkat. Akik odahaza zavartan keresték a helyüket, azok most az ázsiai forróságban megtalálják az útjukat. Néha mintha egy csodálatos álomba kerültünk volna vagy éppen Az Ezeregyéjszaka egyik meséjébe. Ez nem a véletlen műve. Ne felejtsük el, hogy azok a mesék olyan hősökről és hősnőkről szólnak, akik talán éppen abban az országban éltek át csodálatos kalandokat, ahová mi is megérkeztünk.

Az előbb már megnéztük, hogy mi okozhatja a kezdeti rosszkedvet, zavarodottságot. Kellemetlen benyomásaink azonban akkor is lehetnek, amikor kimozdulunk első menedékhelyünkről és hozzálátunk az ország alaposabb megismeréséhez. Valószínűleg nem repülővel utazunk, hanem vonattal vagy busszal, hogy az egyszerű emberek között derítsük fel a hétköznapok világát. Ázsiában buszozni vagy felülni a világon egyedülálló, lenyűgöző indiai vasút valamelyik szerelvényére elképesztően intenzív élmény.

Kezdetben talán zavaró, hogy mindig mi kérünk tanácsokat a tapasztaltabb utazóktól, de nemsokára majd fordul a kocka. Egy idő múlva már nemcsak bronzbarna bőrünk jelzi, hogy hosszú időt töltöttünk Ázsia csiszolt réztükörként ragyogó napja alatt, de a többiek mind gyakrabban fognak hozzánk fordulni, ha útmutatásra van szükségük. Soha ne felejtsük el, hogy milyenek voltak saját első élményeink. Az út során összegyűjtött tudásunkat ugyanúgy osszuk meg később induló társainkkal, ahogy pénzünkkel segítünk új otthonunk rászorulóin.

Sose adjunk kevesebbet annál, mint amit kaptunk.

Miközben vonatunk vagy buszunk hol gyorsan, de inkább lassan halad velünk, olyan dolgokat is meglátunk, amelyekről hallgatnak az úti filmek. Ne essünk kétségbe a szegénységet és a nyomort látva! Ne háborodjunk fel, ha azt látjuk, hogy az itteni emberek egészen más szabályok szerint élnek, mint mi! Nem a mi feladatunk, hogy letépjük a muszlim asszonyok arcát eltakaró kendőt. Tiszteljük vendéglátóink szokásait és hagyományait. Ne gondoljuk azt, hogy valami feltétlenül jobb, csak azért, mert otthon ahhoz vagyunk szokva! Vannak helyzetek, amikor magunkban kell tartanunk a véleményünket. Ne sodorjuk veszélybe az úton se magunkat, se társainkat! Egy amerikai turistát talán kiment a nagykövetsége, ha valahol az afgán határvidéken a szókimondása miatt bezárják a rendőrség cellájába. Mi legyünk nála sokkal óvatosabbak, mert értünk vagy a szegényebb országból érkező társunkért valószínűleg nem küld helikoptert vagy határozott fellépésű, nagydarab férfiakkal teli terepjárót a külképviseletünk.

AZ ÚJ BARÁTOK KÖZÖTT NÉHA SÍRNI IS FOGUNK

Egy idő múlva már nem szúrja annyira a szemünket a szegénység. Ez nem azt jelenti, hogy megkérgesedett a szívünk. Nem is arra utal, hogy érzéketlen, gonosz emberré váltunk. Valójában mi történt?

Csupán annyi, hogy most már látjuk is magunk körül a valóságot. Felismerjük azt, hogy ami nekünk borzasztó nyomornak tűnik, az az ott élőknek valójában egyszerű hétköznap. Egy idő múlva meglátjuk azt, hogy azok az emberek, akiknek a mi nyugati elképzeléseink szerint sírniuk és zokogniuk kellene, valójában boldogok. Sokkal boldogabbak, mint azok az ismerőseink, akiket magunk mögött hagytunk távoli szülőföldünkön.

Talán képesek leszünk arra is, hogy megtanuljuk, miként örülhetünk ugyanúgy az élet apró ajándékainak, ahogy azt a távoli hegyvidéki vagy tengerparti falvak népe teszi. Az elején persze ez nehéz lesz. Sok olyan utazó akad, aki a megérkezése után napokig nem bírja kitenni a lábát a biztosnak tűnő menedékhelyről. Segítsünk nekik! Mutassuk meg, hol ragyog varázslatos ösvényük következő gyémántja, ami erővel, magabiztossággal és derűvel töltheti el őket! Közben mi, ahogy haladunk az utunkon, egyre inkább érezhetjük, ahogy megváltozunk. Még azok is számos új barátot, útitársat találnak, akik otthon magányosak voltak. Ahogy feltárul előttünk Ázsia, úgy nyílunk meg mi is. Napokon keresztül vonatozunk, hosszú órákon keresztül zötyögünk a távolsági buszokon, és közben pontosan ugyanazt tesszük, amit európai őseink száz vagy kétszáz évvel ezelőtt tettek volna hasonló helyzetben.

Beszélgetni kezdünk útitársainkkal.

Eszünkbe sem jut, hogy elbújjunk egy vaskos könyv mögé, fejhallgatóval dugaszoljuk be a fülünket, vagy sötét napszemüveggel vakítsuk meg magunkat. Ezen nincs is miért csodálkozni. A nagybetűs Utazás egészen más, mint amikor reggelente iskolába vagy munkába ingázunk. Minden pillanata valamilyen izgalmas felfedezést, új látványt, új tapasztalatot, új találkozást ígér. Nézzük meg, kik utaznak velünk! Sokan ugyanazon az úton járnak, mint mi. Közösek az élményeink, és gyakran közös célok vezetnek.

Velünk utaznak a helybeliek is. Lehet, hogy az első pillanatban, az első néhány nap során nyelvi nehézségeink lesznek. Nem értjük, amit mondanak, és ők sem nagyon értik azt, amit mi válaszolunk. Aztán, ahogy forognak a kerekek, ahogy gyűlnek a kilométerek, különös dolgot tapasztalunk. Lehet, hogy a szavak nagy részét most sem értjük, mégis beszélünk, beszélgetünk a mellettünk ülővel. Ebben nagy szerepet játszik az, hogy az ázsiai emberek jelentős része rendkívül nyitott és őszintén kíváncsi. Ránk és a nagyvilágra is. Ráadásul itt még nem veszett el a beszélgetés ősi művészete. Ha leülnek egymás mellé a vonaton, buszon, a legtöbben azonnal szóba elegyednek. Lehet, hogy csupán a legalapvetőbb témákat beszélik meg. Mi a neved? Honnan jössz? Hová tartasz? Milyen közösség gyermeke vagy? Milyen a családod? Élnek a szüleid? Sok testvéred van?

Ha azonban behunyt szemmel megismételjük ezeket a kérdéseket, akkor rájöhetünk arra, hogy pontosan ezeket kell feltennünk, ha meg akarunk ismerni valakit. Alapvető, ősi bölcsesség lakozik ezekben a kérdésekben. A buszokon és a vonatokon nyoma sincs távolságtartásnak. Az idős nénik és bácsikák ugyanolyan szívesen elegyednek szóba velünk, mint a jókedvű fiatalok.

Lehet, hogy életünkben itt tapasztaljuk először, milyen hatalma van az emberi névnek. Járjunk bár Indiában, hajózzunk a Sárga-folyón vagy éppen a Mekong deltájában, egészen biztos, hogy bemutatkozunk. Lehet, hogy beszélgetőtársunk semmi mást nem fog megérteni az egészből, de a nevünkre emlékezni fog. Órákkal, napokkal vagy hetekkel később, amikor célba ér, és elmeséli a szeretteinek, hogy mi történt vele útközben, úgy mondja ki a nevünket, mint egy varázsigét. Hiszen megismert egy embert a távoli, ismeretlen, misztikus, titkokkal teli Európából!

Meglehet, ha új barátunk egy apró faluból vagy egy szűkebb közösségből érkezett, egy olyan helyről, amelynek tagjai nem nagyon járnak ki a nagyvilágba, akkor találkozásunk évét a mi nevünkkel fogják jelölni. Ez volt az az év, amikor Ahmed, vagy Lál, vagy Cao találkozott a buszon azzal az angrézível. Azzal a frankkal, azzal a gveilóval. Olyan emberek is tudni fognak a létezésünkről, akikkel személyesen sohasem találkoztunk, akik csak az utazásunk történetét hallgatták.

Amikor helybeli útitársunkat megajándékozzuk a nevünkkel, cserébe számos dolgot kapunk. Ő is mesél. Mert rengeteg dolgot el akar mondani magáról. Azt akarja, hogy megismerjük. Hogy emlékezzünk rá. A férfiak határozottan és rámenősen teszik ezt. A nők kezdetben kicsit tartózkodóbban és visszafogottabban. Amikor azonban valamicskét felszabadulnak, egészen a végállomásig szóval tartanak. Ha ketten-hárman is beszélnek hozzánk, akkor megtörténhet, hogy elfeledkeznek arról, hogy mi nem értjük a szavukat. A harsány, jókedvű mesélés folyama azonban minket is magával ragad. Mosolygunk, amikor a többiek mosolyognak. A homlokunkat ráncoljuk, amikor ők is azt teszik.

Megosztjuk egymással az ételünket és az italunkat. Elővesszük a fényképezőgépünket, az okostelefonunkat, és a parányi képernyőn megmutatjuk az út során készült képeket. Addig fognak piszkálni minket, míg valahonnan elő nem kotorjuk az egyik régi családi fotónkat. Ekkor részletesen el kell magyaráznunk, hogy ki kicsoda. Pontosan érteni fogják, még akkor is, ha egy számukra teljesen ismeretlen nyelven beszélünk. Cserébe ők is előveszik a saját fényképeiket. Néha megsárgult, fekete-fehér felvételeket, máskor meg összehajtogatott A4-es, színes nyomatokat. Mi is érteni fogjuk, hogy a képen ki kicsoda. Ragaszkodnak ahhoz, hogy lefényképezzék, ahogy ott ülnek mellettünk és a kezünket fogják.

Amikor pedig eljön a leszállás ideje, útitársaink szedelőzködni kezdenek, és úgy fogjuk érezni, mintha régi barátainktól váltunk volna el. Ott állnak a megállóban, és integetnek, amikor mi továbbgördülünk, később pedig jó darabig fürkésző tekintettel bámulják az országúton elsuhanó távolsági buszokat. Azt remélik, hogy akár egy pillanatra is, de megpillanthatják európai barátjuk arcát.

Minket keresnek…

I. rész

India csodái

Indiában éjszaka, egy falu széléről felpillantva az égre úgy érezhetjük, hogy csak a karunkat kell kinyújtanunk és megérinthetjük a végtelent, a természetfölöttit, az istenit.

Már az első nyugati felfedezők is felfigyeltek arra, hogy az Indus és a Gangesz gyermekei milyen sok, közel harmincmillió istent imádnak. A világ második legnépesebb országának lakossága hét nagyobb vallás, a hinduizmus, az iszlám, a buddhizmus, a kereszténység, a szikh hit, a dzsainizmus és a zoroasztriánus híve. E közösségeken kívül százezrével élnek olyan hívők, akik valamilyen csodatévő guruban vagy éppen a legősibb törzsi istenségben hisznek.

Az itteni népek és törzsek szemében nem különül el egymástól az istenek világa és a hétköznapi élet. A misztikum és a természetfeletti olyan erősen átjárja a hétköznapokat, hogy a nyugati embert elképesztő jelenségek Indiában teljesen természetesnek tűnnek. Szép példa erre, ahogy a kontinensnyi méretű ország lakói a születésüktől egészen a haláluk pillanatáig kikérik és átélik a természetfeletti erők tanácsát, útmutatását. A bazárok forgatagában a cipő- vagy a textilárusok mellett ott találjuk a jósokat, a jövendőmondókat is. Még a legkisebb boltocskában is elhelyezik valamelyik védelmező istenség szobrát. Bármerre járunk, érezni fogjuk a füstölők csodálatos illatát. A spiritualitás ugyanis mind a mai napig meghatározza az élet valamennyi mozzanatát.

Kevés olyan ország akad még a világon, ahol ilyen sok ősi hagyomány, szokás, szent hely és misztikum vár az útkeresőre, mint itt. Az utazó gyakran a bőség zavarával küszködik. A spirituális helyek vándora néha ugyanúgy zavarba jöhet, mint a hotelek, a bazárok és az olcsó bóvliboltok Bermuda-háromszögében fuldokló, kétségbeesett turisták. Olyankor érdemes megnézni, mit csinálnak a helybeliek.

Ez a fejezet arra invitál, hogy megismerjünk néhány megható, ősi szokást, szent helyet, különös hagyományt, titokzatosnak látszó, zárt vallásos közösséget. A csillogó, patyolattiszta templomok márványmedencéje mellől átkerülünk a világ egyik legősibb spirituális központjának folyópartjára, ahol a félelmetes külsejű szerzetesek szigorú tekintete előtt milliók tisztulnak meg életük bűneitől.

Az isteni anya ölelése

„A szeretet az egyetlen orvosság, ami képes meggyógyítani világunk bajait!”

– Ammá –

Indiában megszámlálhatatlanul sok istenséget imádnak az emberek. Bár a papok szerint a nagy Brahma teremtette meg a valóságot, sok egyszerű indiai viszont úgy gondolja, hogy a világegyetem a legfőbb istennő méhéből született meg. Amikor meghajolnak az élő istenségnek tekintett asszony előtt, azzal az egész világegyetemet átfogó isteni tudatot imádják. Az ilyen hatalom számára semmi sem lehetetlen. Így, ha úgy akarja, egy élőlényben, egy betegnek látszó, újszülött kislányban is megjelenhet az emberek világában. A földrésznyi méretű országban, a világ legnagyobb demokráciájában számos szentet, gurut, vallási vezetőt tisztelnek. Közülük azonban talán egyetlenegy sem akad, akit olyan nagy szeretet venne körbe, mint a mesés Kerala leghíresebb leányát, a szeretetet adó Ölelő Anyát.

Ammá immár évtizedek óta majdnem minden nap emberek ezreit öleli magához. Végtelennek tűnő sorok kígyóznak az alacsony, hosszú fekete hajú, hagyományos keralai ruhát viselő asszony előtt. A hívők egymás után egy-egy rövid, de felejthetetlen pillanatra átélhetik a csodát. Megérezhetik az istenek erejét, mert az Anya őket is átöleli.

Ellentétben más szent emberekkel Ammá, vagyis Mátá Amritánandamají csupán két dolgot ad. Ezek egyike mindenki számára azonnal, könnyen felfogható, míg a másik miatt hosszú évek óta vitáznak a hívők, a szkeptikusok, az újságírók és a papok. Az Ölelő Anya ugyanis boldogságot és egy kívánság valóra válását ígéri.

Egészen pontosan ezt nem maga Ammá mondja, hanem a sorban állók számítanak erre. Szilárd meggyőződésük, hogy a villámcsapással felérő erejű ölelés őket is ugyanolyan boldoggá teszi, mint előttük azt sok millió szerencsés kiválasztottat, akik részesülhettek ebben a csodában. Szinte valamennyien abban reménykednek, hogy az ölelés pillanatában Ammá földöntúli hatalma valóra váltja egy kívánságukat.

Ahogy lassan, lépésről-lépésre halad a sor, a fehér ruhába öltözött várakozók lehajtott fejjel, töprengő arccal merednek a semmibe. Legtöbben a nagy kívánságukat memorizálják. Kevesen kételkednek abban, hogy Ammá ölelése valóra váltja álmaikat, de sokan hallottak azokról, akik a legutolsó pillanatban megfeledkeztek arról a kívánságról, ami miatt magukra vállalták a hosszú utat, és fél Indiát vagy éppen a fél világot beutazva eljöttek ide, a távoli Amritapuriba. Ahogy magához ölelte őket Ammá, a rájuk zúduló boldogság pillanatában semmivé foszlottak a gondosan előkészített tervek. A hívő ekkor azt kérte a csodatévőtől, amire valójában vágyott. És ennek néha semmi köze sem volt ahhoz, amit az előző este megbeszéltek a férjével vagy a szüleivel.

A boldogság pillanatában szinte mindenki csupán önmagával foglalkozik.

[…]

II. rész

India sötét oldala

India csodálatos hely, éppen ezért életre szóló kaland eljutni a Gangesz vagy a Dzsamuná partjára. Ahogyan azonban nincsen fény árnyék nélkül, e lenyűgöző világnak is megvan a maga sötétebb, néha hátborzongató oldala. Bár páratlan élmény lehet végigsétálni egy szent folyam partján, elvegyülni a hívők szemkápráztató tömegében, ám India elemi ereje olyan zabolátlan lendülettel zúdulhat az utazóra, hogy azt kellő felkészülés nélkül nem mindenki tudja elviselni. Néha érdemes megpihenni egy kicsit, beülni egy étterembe vagy teaházba, és belélegezve a füstölők kellemes illatát, meghallgatni a többi utazó meséit. Némelyik bizony rémisztő lehet. Ebben a fejezetben a sötét oldal teremtményei, a boszorkányok, emberevő aszkéták, őserdei rémségek, mélységesen vallásos orgyilkosok és titokzatos összeesküvők lépnek elő a sötétből.

Siva szent szolgái – a félelmetes szádhuk

„A világ illúzió, ezért nincsen különbség jó és rossz, szeretet és gyűlölet között.”

– Aghóri bölcsesség –

India istenségeit számtalan pap, szerzetes, remete és szent ember szolgálja. Nem akad közöttük azonban még egy olyan félelmetes és nyugati szemmel nézve felfoghatatlan közösség, mint a halál jelét magukon viselő aghórí szádhuké.

Az ide érkező, érdeklődő külföldi rengeteg lenyűgöző, megkapó, de néha megrázó dolgot csodálhat meg. Bejárhatja az ősi szent helyeket és beleshet a ma is működő, elevenen lüktető vallási központok kapuin. Az utazók közül szinte már mindenki találkozott a különös indiai szent emberekkel, a misztikus és aszkéta életmódot folytató szádhukkal. Azt viszont csak kevesen tudják, hogy az életüket a megvilágosodás keresésének szentelő férfiaknak létezik egy félelmetes és igencsak titokzatos csoportja is. Ők Siva rettenetes szentjei, az emberevő aghórí szerzetesek.

Indiában nagy tisztelet övezi a szádhukat. Ugyanúgy otthon vannak a nagyvárosokban, mint a végtelenbe nyúló, vörös dekkáni síkság vagy az őserdők parányi falvaiban. A Himalája hegyei között, Nepálban is otthonra leltek, és az indiai kivándorlókat elkísérték Délkelet-Ázsia számos országába is. Elnevezésük egy ősi, szanszkrit eredetű szóra vezethető vissza. A szádhu azt jelenti, hogy „jó ember”. Akadnak közöttük nők is. Őket szádhvínak vagyis „jó asszonynak” nevezik. Minden szádhura igaz, hogy kivonulnak a társadalomból, lerázzák magukról a család, a kaszt kötöttségeit. Jógázva, meditálva és a Mindenhatóról elmélkedve megpróbálják felszabadítani az énjüket, eljutni a móksa állapotába.

A szent emberek megélhetését a hívők tömege biztosítja. A remete nem dolgozik, és legtöbbjük még csak nem is koldul aktívan. Egy fa alatt vagy egy szikla árnyékában, egy templom belső udvarában meditálnak, és a hívők ide hordják nekik az áldozatnak szánt ennivalót. Némelyik szádhu a hegyekben vagy az őserdőben él. Mások vándorúra kelnek, és a haláluk előtt igyekeznek eljutni a hindu vallás összes nagyobb szent helyére.

A pontos számukat nem ismerjük. Elképzelhető, hogy napjainkban 5-8 milliónyi aszkéta remete él Indiában és Nepálban. Európában akadnak nemzetek, amelyek kisebbek, mint a szádhuk közössége. Hazájuk azonban olyan nagy, olyan sok hívő él benne, hogy adományaikkal könnyedén eltartják a túlvilág és a hétköznapi élet határvidékén élő bölcseket. Nemcsak a hinduk, de a legtöbb más nagy vallás egyszerű, falusi származású követői is tisztelik őket. Azt gondolják, hogy érintésük vagy egyetlen jó szavuk csodát tehet. Meggyógyítják a betegségeket, leveszik a rontást, szerencsét hoznak az egész falura, az egész családra. A szádhukat többnyire „bábának” szólítják. Ez az elnevezés valamilyen tiszteletre méltó idősebb, férfi családtagot jelöl. Jelenthet apát, nagyapát vagy bácsit is.

A szádhuk összekötő kapcsot, egyfajta hidat jelentenek a természetfölötti, spirituális világ és az indiai százmilliók hétköznapjai között. A hindu vallás elfogadja azt, hogy számtalan úton lehet eljutni a Mindenhatóhoz. Ennek megfelelően az aszkéta bölcsek is számos teljesen eltérő utat követnek. Sokan közülük vegetáriánusok, míg mások csak egyetlen fajta gyümölcsöt hajlandóak megenni. Ugyanakkor nem kevesen akadnak olyanok is, akik a korlátlan kábítószer-fogyasztás révén próbálnak meg kikerülni az újjászületés körforgásából. A nága szádhuk nem borotválkoznak, és hajukat hosszú fonatokba fűzve viselik. A dzsáta közösség tagjai karddal a kézben járnak mindenhova.

A meditáló szent emberek nyugodt, zord kősziklaként emelkednek ki a lüktető indiai élet örvényléséből. Saját magukat már nem sorolják az élők közé. Aki beáll szádhunak, az lemond az állampolgári jogairól, és gyakorlatilag eleven halottként, kísértetként járja a hatalmas országot. A szádhuknak nem kell jegyet venniük a vonaton, és a távolsági buszokon is ingyen utazhatnak. A hívők azonnal átadják nekik a legjobb helyeket, és bőkezűen gondoskodnak arról, hogy a „bábának” legyen mit ennie, innia útközben. A szádhuk nagy része saját akaratából döntött úgy, hogy elindul a szent emberek rögös útján. Amikor kilép az élők világából, számos próbatétel vár rá. Bizonyos közösségeik megkövetelik, hogy az új szádhu családja jelképesen rendezze meg az újdonsült beavatott hamvasztási szertartását. Saját halotti máglyájának hamvát a homlokára kenve a jelölt végre letelepedhet egy bölcs vezető, guru mellé a porba, hogy megkezdődjön a tanítás. A beavatás folyamata közösségenként eltérő. Nem szívesen osztják meg kívülállókkal, és féltékenyen őrzik a szekták titkait.

A rengeteg és egymástól igencsak eltérő szádhu közösség között egyetlen egy sincs, amelynek tagjaitól sokan úgy tartanának, mint az aghórí szekta félelmetes, emberevéssel is megvádolt remetéitől. Az aghórík szerint a közösségüket Kíná Rám alapította meg. Ez a szent ember az 1600-as években született, és okkult tudásának köszönhetően csupán százötven évvel később halt meg. Legjelentősebb központjuk Váránaszíban található. Itt, a Bábá Kínárám Szthálban található Kíná Rám síremléke. Élete során a közösség minden tagja el akar jönni ide, hogy a bölcs földi maradványai mellett elmélkedhessen a világmindenségről. Közösségük szervezetlennek tűnik, mert a szellemekkel társalkodó aghórík nagy része kerüli az embereket és magányosan él. A külföldiek viszonylag ritkán találkoznak velük. Aki viszont meglát egy, az elhunytak hamujával szürkére mázolt, kezében koponyát vagy emberi csontokat tartó aghórít, az sokáig nem fogja tudni elfelejteni. A halottégető ghátok és a krematóriumok környékén élő félelmetes szentek igencsak zavarba ejthetik és megrémiszthetik a váratlanul eléjük toppanó turistát.

Az aghórí szádhuk Siva isten mindenre elszánt, semmitől sem visszariadó követői. Egy hindu istenségnek számtalan megjelenési formája, testet öltése is lehet. Az aghórík nem törődnek a hindu panteon rengeteg hatalmával, hanem kizárólag Sivát imádják, mégpedig többnyire a félelmetes Bhairava alakjában. Szilárdan hisznek abban, hogy az ember énje tökéletes egységet alkot a végtelennel. Legfőbb céljuk, hogy a felszabadító móksa révén kikerüljenek az újjászületések láncolatából. Különös és megrázó viselkedésük, undorító vagy félelmetes szokásaik éppen erre a hitvallásra vezethetők vissza.

Az aghórík szemében minden csupán illúzió. Ha pedig a világ illúzió, akkor nincsen különbség jó és rossz, szép és csúnya, szeretet és gyűlölet között. Könyörtelenül és megalkuvás nélkül semmibe veszik az indiai társadalom előírásait és tabuit. Olyan mélyre merülnek a szennyben és a mocsokban, amennyire csak lehetséges, hogy ezen keresztül jussanak el a megtisztulásba és a fénybe.

[…]

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

{1} Az idegen szavak jegyzéke a könyv végén található.