Laurel Braitman

állati őrültségek

Hogyan segítik önmagunk megismerését az ideges kutyák és a kényszeres papagájok

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laurel Braitman: Animal Madness. How Anxious Dogs, Compulsive Parrots, and Elephants in Recovery Help Us Understand Ourselves. Simon & Schuster, New York, 2014

Fordította László Zsófia

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Vásárhelyi Barna

Copyright © Laurel Braitman, 2014

Hungarian translation © 2015 László Zsófia

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítófotó © Europress/Getty Images/Chris Amaral

ISBN 978-963-355-169-1

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv-hu

Minden állatnak, akit korábban szerettem, különösen Lynn-nek, Howardnak és dr. Melnek

A rendes kutya, ha dühös, akkor morog, és ha örül, akkor csóválja a farkát. Én pedig akkor morgok, ha örülök, s akkor csóválom a farkam, ha dühös vagyok. Ezért vagyok én bolond.

Fakutya mondja Alice-nek

Lewis Carroll: Alice Csodaországban című művében

(Kosztolányi Dezső fordítása)

Egy napon majd követem én is.

De most ő ment el, vitte csapzott szőrét,

neveletlenségét és hideg orrát…

Pablo Neruda: Meghalt egy kutya

(Rakovszky Zsuzsa fordítása)

Tartalom

Bevezető

1. A jéghegy „farokcsúcsa”

2. Pótszerek és tükrök

3. Az elefánt kórképe

4. Ha Júlia papagáj lett volna

5. Állatoknak való patikaszerek

6. Családi gyógykezelés

Epilógus: Amikor az ördöghal megbocsát

Bevezető

Mac, a miniatűr szamár tébolyító tud lenni. Rezegteti a szempilláit, hosszú, szőrös fülét egyenesen rád irányítja, akárha két tévéantenna volna, a hasát pedig a combodhoz nyomja. Aztán amikor már épp megbékélnél ennek az aprócska, tömzsi lénynek a jelenlétével, lucerna és zsályacserje illatú szamárszagával, valami sötét és zűrzavaros kavarodik fel benne. Megmerevedik, a fejét hátracsapja, és erősen beleharap a sípcsontodba, amit elereszteni sem hajlandó. Esetleg pár lépést hátrál, és patáival tiporni kezdi a lábfejedet, vagy két hátsó lábával erős rugó módjára megcélozza – és olykor el is éri – a térdkalácsodat. Ha nem lenne igen fájdalmas, talán viccesnek is mondhatnánk, hiszen Mac mindössze kecske méretű. De mert képtelen vagy megjósolni, mikor fog ezek bármelyike is bekövetkezni, Mac kissé rémisztő. A roppant szeretetreméltó és szükséget szenvedő lényből olyan hirtelen vált át erőszakos és támadó négylábúvá, ráadásul látszólag minden külső kiváltó ok nélkül, hogy néhányan „skizo-szamárnak” nevezik őt.

Én nem tartozom közéjük. De biztosra veszem, hogy Mac zavart. Amiről persze ő nem tehet. Csak részben. Anyja, egy sztoikus természetű szardíniai miniatűr szamár azon a farmon élt, ahol gyerekeskedtem. Napokkal Mac születése után elpusztult, és rám bízták a kis állat ellátását. Tizenkét éves voltam, és a pinduri szamarat élő, kitömött állatnak tekintettem. Órákon át etettem cumisüvegből, sokat játszottam vele, míg aztán figyelmemet elvonták L. M. Montgomery Anne-sorozatának kötetei, valamint hetedikes koromban a szerelem, amit a helyi Meki mögött gördeszkázó, napbarnított srác iránt éreztem. Mac elválasztása túl korán történt meg, és anélkül került be egy karámba, hogy egy anyaszamár bevezette volna őt a tudnivalókba – apró, önbizalom-hiányos lényként téblábolt a közömbös felnőttek között. Egy másik szamár talán jobban bírta volna ezt, csakhogy Mac nem volt „másik szamár”. Kis idő múlva önmaga ellen fordult: frusztrált állapotában saját szőréből tépett ki darabokat, vagy erőteljes támadásokat intézett az emberek és más állatok ellen, melynek folytán nem kaphatta meg azt a szeretetet, amelyre egyébként annyira sóvárgott. Ma, több mint húsz évvel később, tudom, hogy a Mac átélte élethelyzet és az abból fakadó zavartság távolról sem egyedi.

Az ember nem az egyetlen élőlény, aki az életét súlyosan megnehezítő, olykor egyenesen lehetetlenné tevő érzelmi viharoktól szenved. Miként Charles Darwin, aki több mint egy évszázada jutott el a felismerésre, én is azt vallom, hogy az állatok olyan mentális és pszichés zavaroktól szenvedhetnek, amelyek igen hasonlatosak az emberi betegségekhez. Ennek igazáról azok a tapasztalataim győztek meg, amelyeket sokféle, általam ismert állat körében szereztem, Mactől kezdve számos indiai elefántig, de senkinél sem volt ez meggyőzőbb, mint az Oliver nevű berni pásztorkutyánál, akit{1} a férjemmel fogadtunk örökbe. Oliver extrém félelme, nyugtalansága és kényszeres megnyilvánulásai új fejezetet nyitottak a világról alkotott képemben, és annak megvizsgálására késztettek, vajon akadnak-e más, pszichés problémáktól szenvedő állatok. Ez a könyv beszámoló a saját küzdelmemről, hogy Oliveren segíteni tudjak, valamint arról az útról, amelynek megtételére ez a helyzet késztetett: hogy megpróbáljam megérteni, mit árulhat el önmagunkról a körülöttünk élő állatokban tetten ért őrület.

Nincs az állatorvos-tudománynak, a pszichológiának, az etológiának (az állatok viselkedésével foglalkozó tudománynak), az idegtudománynak vagy a vadbiológia tudományának egyetlen olyan ága sem, amelyik azt vizsgálná, vajon lehetnek-e az állatoknak mentális problémáik. Ebben a kötetben bizonyítékokat gyűjtöttem össze az állatorvoslás területéről, valamint gyógyszerészeti, pszichiátriai és pszichológiai vizsgálatokból; állatkerti gondozókkal, állatidomítókkal, pszichiáterekkel, az idegtudomány területén dolgozó kutatókkal és kisállatok tulajdonosaival is folytattam személyes beszélgetéseket. Felhasználtam 19. századi természettudósok, mai biológusok és vadbiológusok megfigyeléseit, nem utolsósorban pedig egyszerű emberekét, akiknek mondandójuk volt a köröttük élő állatok egynémely különös megnyilvánulásáról. Ezek a szálak, ha összefogja őket az ember, arra utalnak, hogy bizony az emberek és az állatok elmeállapota és félresiklott viselkedése sokkal jobban hasonlít egymáshoz, mint hinnénk: ilyen például a gyomorszorító félelem átélése teljesen indokolatlan helyzetben, vagy az, hogy képtelenek lerázni magukról a mindent átható szomorúságot, vagy szüntelenül, kényszeresen mossák a kezüket, illetve a mancsukat. Az efféle abnormális viselkedés akár valódi elmebetegséget is jelezhet, különösen akkor, ha az élőlényeket (akár emberek, akár nem) a számukra normálisnak minősülő tevékenységek végzésében akadályozza. Ez éppúgy igaz a kutyára, aki mániákusan a farkát nyalogatja – amely végül csupasz lesz és nyálkás –, vagy a vég nélkül körbe-körbe úszó oroszlánfókára, a búskomor gorillára, aki még csapatának tagjaival sem hajlandó játszani, vagy a mozgólépcsőtől mértéktelenül rettegő emberre, aki ezért kerüli az áruházakat.{2}

Minden, aggyal rendelkező állat időnként elveszíti az eszét. Olykor, de nem minden esetben ezt az abúzus vagy a rossz bánásmód váltja ki. Láttam depressziós, rosszkedvű gorillát, neurotikus lovat, patkányt, szamarat, fókát, rögeszmés papagájt, önkárosító delfint, elbutuló kutyát – és közülük számosan osztják meg otthonukat vagy természetes lakhelyüket más állatokkal, akiknek viszont nincsenek ilyen jellegű problémáik. Ugyancsak megismerhettem kíváncsi bálnát, magabiztos bonobót (törpecsimpánzt), optimista elefántot, elégedett tigrist és hálás orangutánt. Sokféle abnormális viselkedés figyelhető meg az állatvilágban, lett légyen szó fogságban tartott, háziasított vagy vadon élő egyedekről, és számos példát találni a gyógyulásra is – nem árt persze tudni, hol találja meg az ember. Valójában Oliver mutatta nekem az utat, jóllehet ennek nem lehetett tudatában, annyira lekötötte, hogy kényszeresen a farkát nyalogassa.

Az ember és más állatok mentális állapota közötti hasonlóság beismerése olyasféle, mint amikor elismerjük más lények nyelvtanulási vagy éppen eszközhasználati képességét, illetve kultúráját. Magyarán ez komoly csapást mér arra az elképzelésre, hogy kizárólag az emberek képesek összetett és előre nem jelezhető módon érzelmeket érezni vagy kifejezni. És egyúttal antropomorfizmus is: nem emberi lények vagy dolgok felruházása emberi érzelmekkel, jellemvonásokkal, vágyakkal. Rajtunk múlik azonban, hogy ez az antropomorfizmus megfelelő legyen, és segítsen abban, hogy pontosabban jellemezhessük az állatok viselkedését és érzelmi életét. Az antropomorfizmus az önző kivetítés helyett annak elismerése is lehet, hogy ember mivoltunk egynémely elemét meglátjuk más állatokban, és viszont.

Más élőlények mentális zavarának megállapítása és a felépüléshez nekik nyújtott segítség egyúttal emberiességünkre is rávilágít. A szenvedő állatokkal kialakított kapcsolat gyakran előhívja az ember jobbik énjét, aki együtt tud érezni a kutyájával, macskájával és tengerimalacával, átalakul bonobó- vagy épp gorillapszichológussá, illetve a közöttünk legelkötelezettebb egyének ihletet kapnak macskamenhely vagy elefántrezervátum létrehozására.

Számomra vigasztaló a tudat, hogy a pszichiátriai zavar, továbbá az abból való felépülés képessége olyasvalami, amire rajtunk kívül sok állat is képes. Amikor mi, emberek a leginkább nyugtalanok, rögeszmések, rettegők, lehangoltak vagy dühösek vagyunk, valójában arról teszünk tanúbizonyságot, mennyire hasonlítunk más lényekre, akikkel bolygónkon osztozunk. Ahogy Darwinnak az édesapja mondta: „Tökéletes fokozatosság van az egészséges emberek és az őrültek között… Időnként mindenki őrült.”{3} Ez éppúgy áll az emberre, mint mindenki másra.

{1} A szerző felfogásával egyezően az állatokra a könyvben mindvégigmint „élő személyekre” hivatkozunk, ez magyarázza az aki és társai vonatkozó névmások használatát. – A szerk.

{2} Ebben a könyvben olyan kifejezéseket használok az abnormális viselkedésre, mint azok az emberek, akik az említett állatok közelében élnek: őrület, elmebetegség, mentális zavar, téboly, és így tovább. Ezek az általános megfogalmazások lyukas esernyőként fednek le egy sor, abnormálisnak tartott viselkedési formát. Természetesen alkalmatlanok az állati elme minduntalan változó mintázatának leírására, nem is beszélve arról a társadalmi elvárásról, hogy valójában mi tekinthető normálisnak az ember és más állatok viselkedésében. Az őrület tükör, amelynek szüksége van a normalitás meglétére. A kettő megkülönböztetése azonban sokszor meglehetősen homályos.

{3} Az egyes fejezetekhez kapcsolódó jegyzetek és szakirodalmi hivatkozások a Park Könyvkiadó honlapján (www.parkkiado.hu) olvashatók, illetve onnan tölthetők le. – A szerk.