Wendelin Van Draanen

A Változó szerelem című film alapjául
szolgáló történet

– részlet –

Harmat Kiadó
Budapest, 2016

Originally published in the U.S.A under the title:
Flipped by Wendelin Van Draanen

© 2001 by Wendelin Van Draanen Parsons.
All rights reserved.

Hungarian edition © 2015 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Győri Katalin
Felelős szerkesztő: Győri Anna

ISBN 978 963 288 328 1

Végtelen szeretettel ajánlom ezt a könyvet Coltonnak és Connornak, akik folyton-folyvást éreztetik velem, hogy jóval több vagyok, mint pusztán „részeim összessége”.

Külön köszönet…
férjemnek, Mark Parsonsnak, aki nap mint nap tanít arra, hogy megéljem a csodát, és kitűnő szerkesztőmnek, Nancy Siscoe-nak, gondoskodásáért és bölcs tanácsaiért
(és azért, amiért sikerült rászoktatnia egy nyelvi sallangmentes diétára).

Végtelen hálával tartozom még
Tad Callahannek és Patricia Gabelnek, akikre a legkritikusabb helyzetekben is lehetett számítani.

Végül köszönet Jeanne Madridnak és a Casa De Vida csapatának – sose veszítsétek el a lelkesedést!

Alámerülök

Egyetlen dolog volt a világon, amit mindennél jobban szerettem volna: hogy Juli Baker végre szálljon le rólam. Hogy hagyjon már békén, öregem, és végre egy kis levegőhöz jussak!

Az egész a második osztály előtt kezdődött, azon a nyáron, amikor a költöztető furgonunk behajtott az utcájukba. És mivel most már majdnem a nyolcadik végén járunk, ez, öregem, gyakorlatilag egy fél évtizednyi stratégikus elkerülést és szociális kínszenvedést jelentett.

Juli nem csak betolakodott az életembe. Nem! Betolakodott, bepofátlankodott és bekönyökölte magát. Vajon mi kértük arra, hogy másszon be a teherautónkba, és kezdje el tologatni a dobozainkat? Hát nem! Pedig éppen ezt tette: átvette az irányítást, és mindenkit kiosztott amolyan Juli Baker-esen.

Apukám próbálta leállítani.

– Hé! – kiáltott rá, amint Juli katapultálta magát a platóra. – Mit csinálsz? Mindent összesározol! – Igaza is volt: Juli cipőin vastagon állt a dagonya.

De a lány még ezek után sem ugrott ki, hanem inkább lehuppant a hátsójára, és két lábbal próbált meg eltolni egy hatalmas dobozt.

– Nincs szükségük egy kis segítségre? – kérdezte, aztán felém pillantott. – Nekem úgy tűnik, hogy igenis van.

Nem tetszett ez a burkolt célzás. És bár apukám is hasonlóan szúrós pillantásokat lövellt felém egész héten, könnyen meg tudtam állapítani, hogy neki sem volt szimpatikus Juli.

– Hé! Ezt hagyd abba! – szólt rá. – Abban a dobozban néhány nagyon értékes dolog van!

– Igen? Akkor majd inkább ezt! – pattant oda egy másik, „LENOX” felirattal ellátott dobozhoz, majd ismét rám nézett. – Együtt kéne megtolnunk!

– Ne, ne, ne! – kiáltott rá apukám, és a karjánál fogva húzta fel. – Miért nem szaladsz inkább haza? Anyukád már biztosan aggódik érted, hogy hol lehetsz!

Ez volt a kezdete annak a hamarosan akuttá váló döbbenetnek, hogy Juli egyszerűen nem veszi a lapot. Nem érti a célzást – semmilyen célzást. Mert vajon ezek után fogta magát és szépen hazafelé vette az irányt, ahogy bárki más tette volna, ha egy felnőtt utal nem kívánt jelenlétére? De nem ám! Csak ennyit mondott:

– Ja, anyukám tudja, hogy itt vagyok. Azt mondta, hogy maradhatok. – Aztán az utca túloldalára mutatott, és úgy hadarta: – Ott lakunk, szemben!

Apukám odanézett, ahová a lány mutatott, és ennyit motyogott:

– Jóságos ég! – Aztán rám pillantott, és egy cinkos kacsintás kíséretében ezt mondta: – Bryce, itt az ideje, hogy bemenj és segíts anyádnak, nem igaz?

Azonnal megértettem, hogy apa segíteni akar lerázni Julit. Az csak később jutott eszembe, hogy ilyet még soha nem csináltunk közösen. Nos, azért valljuk be, ha valakit le akarunk koptatni, akkor általában nem az apukánkkal tervezzük meg a lépéseket. Úgy tenni, mintha valakit nyugodtan le lehetne rázni – bármilyen idegesítő vagy koszos is az illető –, mégiscsak valahogy a szülői kódex előírásaiba ütközik.

Na de ott volt apa, aki elindította ezt az egész fura játszmát, és persze rám sem kellett kétszer kacsintania. Elvigyorodtam, és rögtön rávágtam:

– Ja, tényleg! – Azzal a földre huppanva már el is indultam az új bejárati ajtónk felé.

Amikor azonban meghallottam Juli lépteit a hátam mögött, egyszerűen nem akartam hinni a fülemnek. Talán csak úgy hangzott, mintha utánam jönne, és valójában a másik irányba szaladt el. De mielőtt összeszedtem volna a bátorságomat, hogy hátranézzek, már el is robogott mellettem, majd megragadta a karomat, és maga után ráncigált.

Na, ez már sok volt! Megvetettem a lábamat, és éppen azon voltam, hogy a szemébe mondjam, kopjon már le, amikor a lehető legfurcsább dolog történt. Miközben jobbra-balra kalimpáltam a karommal, hogy lerázzam magamról, szerencsétlen módon a kezem éppen beleakadt a Juliéba. Egyszerűen nem tudtam elhinni. Ott álltam a sáros majom mancsát szorongatva!

Próbáltam kiszabadulni, de ő vasmarokkal tartotta a kezem, és folyamatosan ráncigált maga után.

– Gyere már!

Anyukám éppen akkor lépett ki a házból, és arcára azonnal kiült a váratlan meglepetés mosolya.

– Szia! – üdvözölte Julit.

– Csókolom!

Én még mindig próbáltam kiszabadítani a kezemet, de a lány satuszorítása halálosnak bizonyult. Anyukám fülig érő szájjal járatta a tekintetét összefonódott kezünk és retekvörös arcom között.

– Elárulod a neved, kicsim?

– Julianna Baker. Ott szemben lakom – mondta Juli, és szabad kezével a házuk irányába mutatott.

– Aha.

Végül nagy nehezen sikerült elszakadnom tőle, és az egyetlen férfias dolgot tettem, ami egy hétéves fiú eszköztárában fellelhető: elbújtam anyukám szoknyája mögé.

Anya erre körém fonta a karját, és ezt mondta:

– Bryce, kicsim, miért nem vezeted Julit körbe az új házunkban?

Testem minden egyes porcikájával figyelmeztető és segélykérő jelzéseket adtam le, de úgy tűnt, anyukám egyáltalán nem értette meg őket. Aztán szabályszerűen lerázott egy „Na, nyomás!” félmondattal.

Juli simán berontott volna úgy, ahogy volt, ha anya észre nem veszi a cipőjét, és nem szól rá, hogy vegye le. Miután megszabadult tőle, anyukám közölte, hogy a koszos zokni sem maradhat. Juli ettől sem jött zavarba. Egy cseppet sem. Lehámozta őket a lábáról, és egy gyűrött kupacban a verandán hagyta az egészet.

Túlzás lenne azt állítani, hogy körbevezettem Julit. Valójában bezárkóztam a fürdőszobába. Miután vagy tíz percig kiabáltam ki neki, hogy nem, biztos, hogy nem jövök ki a közeljövőben, az előszobánk környékén a helyzet kezdett egészen lenyugodni. Még tíz percet vártam a biztonság kedvéért, mielőtt összeszedtem a bátorságomat, és kidugtam a fejem az ajtó mögül.

Juli sehol sem volt.

Kisomfordáltam, körbepillantottam, és igen! Valóban úgy tűnt, hogy elment.

Nem egy intelligens lerázási stratégiát alkalmaztam, az biztos, de vegyük figyelembe, hogy mindössze hétéves voltam akkor.

Azonban ezzel még korántsem volt vége a problémának. Juli minden áldott nap visszajött.

– Bryce kijöhet játszani? – hallottam a kanapé mögül, ahol rejtőzködtem. – Készen van már a leckével?

Egyszer még a kertünkön is áttrappolt, és benézett az ablakomon. Éppen idejében vettem észre ahhoz, hogy bevessem magam az ágy alá. De azért ez, öregem, tényleg sok mindent elárult Juli Bakerről: egyszerűen fogalma sincs arról, mi az a személyes tér. Tojik az ember magánéletére. A nagy világ a játszótere, és vigyázat odalent: Juli most száguld lefelé a csúszdán!

Szerencsére apa hajlandó volt falazni nekem. Ráadásul nem is csak egyszer. Sokszor mondta neki, hogy dolgom van, vagy alszom, vagy csak egyszerűen elmentem. Életmentő volt, komolyan.

A nővérem ezzel ellentétben élvezettel használt ki minden lehetőséget, amikor Juli kezére játszhatott. Lynetta már csak ilyen volt. Négy évvel idősebb nálam, és komolyan mondom, öregem, csak abból, hogy figyeltem kisded játékait, megtanultam, hogyan nem érdemes élni. Mintha a homlokára írták volna, hogy: KÖSS BELÉM. Mert csak nézz rá – nem azt mondtam, hogy bandzsíts vagy nyújtsd ki rá a nyelved, vagy ilyesmi –, csak nézz rá, és máris kiprovokáltál egy szaftos kis veszekedést magadnak.

Régebben mindig vérre menő vitákba bocsátkoztam vele, de aztán egy idő után rájöttem, hogy nem éri meg. A lányok nem tudnak normálisan harcolni. Kitépik a hajad, kinyomják a szemed, összevissza csipkednek, aztán meg zokogógörcsben rohannak az anyukájukhoz, ha megpróbálod magad megvédeni az öklöddel. Ezek után természetesen te kapsz szobafogságot, és mindezt miért? Hát nem, öregem! A titok nyitja: ne harapj a csalira! Hagyd, hogy lebegjen csak ott magának! Kerüld ki, röhögj egy jót rajta! Egy idő után úgyis feladják, és keresnek maguknak valaki mást.

Vagy legalábbis ez a helyzet Lynettával. Az egyetlen pozitívuma annak, hogy az embernek ilyen halálosan idegesítő nővére van, az az, hogy lassacskán rájön: ez a módszer mindenki más esetében is alkalmazható. Tanároknál, bunkó osztálytársaknál, még anyánál és apánál is. Na de komolyan! A szüleiddel szemben soha, de soha nem nyerhetsz egyetlen vitában sem, tehát mi a csudának húznád fel magad? Sokkal jobb stratégia, ha szépen alámerülsz, és elsurransz az útjukból, mintha hagynád, hogy a szülői cunami elsöpörjön.

Az a vicc az egészben, hogy Lynettának még mindig gőze sincs arról, hogy kellene anyát és apát kezelnie. Minden alkalommal egyből bunkó üzemmódból indít, és a saját igaza annyira lefoglalja, hogy inkább megfulladna benne, mint hogy kiússzon a partra.

És ő még azt gondolja, hogy én vagyok a hülye.

Szóval Lynetta – szokásához híven – megpróbálta Julit használni csaliként azokban az első napokban. Egyszer még szinte apán is átgázolva eresztette be őt a házba, és együtt próbáltak levadászni engem. Én meg közben bepréseltem magam a ruhásszekrényem legfelső polcára, és nagy szerencsémre egyikük sem pillantott fel. Pár perc múlva hallottam, ahogy apa rákiabál Julira, hogy azonnal szálljon le az antik bútorunkról, aztán kipenderítette a lányt a házunkból, ki tudja, hányadszorra.

Az első héten szerintem el sem hagytam a házat. Segítettem kipakolni a cuccokat, tévét néztem, és a szüleim körül lábatlankodtam, amíg ők azt próbálták meg eldönteni, hogy az empire stílusú kanapé és a francia rokokó kis asztalok kerülhetnek-e egyáltalán ugyanabba a szobába.

El lehet képzelni, mennyire mehetnékem volt a végére. De valahányszor kisandítottam az ablakon, mindig Julit láttam az utca túloldalán, a kertjükben, amint éppen „bemutatót tart”. Volt, hogy fejeseket gyakorolt egy focilabdával, vagy magasrúgást, vagy éppen cselezgetett a kocsifelhajtójukon. Amikor pedig éppen nem csinálta a fesztivált, akkor is a járda szélén ücsörgött, labdával a lábainál, és a házunkat bámulta.

Anyukám egyszerűen nem értette, mi volt abban olyan rettenetes, hogy az a „cuki kislány” megfogta a kezemet. Azt mondta, szerinte össze kéne barátkoznom vele.

– Azt hittem, édesem, hogy szereted a focit. Miért nem mész ki és rúgod egy kicsit a labdát vele?

Mert nem szeretném, ha engem rugdosnának, csakis ezért. Habár akkor még nem tudtam magam ilyen választékosan kifejezni, de ahhoz már hét és fél évesen is elég érett voltam, hogy felfogjam: Juli Baker veszélyt jelentett rám nézve.

Elkerülhetetlenül nagy veszélyt, ahogy később kiderült. Abban a pillanatban, ahogy besétáltam Mrs. Yelson másodikos osztályába, cápaeledellé váltam.

– Bryce! – visított fel Juli. – Te ide jársz!

Aztán végigszáguldott az osztálytermen, és rám vetette magát.

Mrs. Yelson próbálta helyretenni a dolgot azzal, hogy ez a szabályszerű támadás biztosan csak egy „Isten hozott!” ölelés volt Juli részéről, de én mondom, öregem, hogy ez még rokonságban sem állt egy öleléssel. Egy arcvonalbeli, profi díjbirkózókat is megszégyenítő öklelés volt. És bár sikerült igen gyorsan elhárítanom, így is túl késő volt már. Egy életre megbélyegzett. A többiek egyből csúfolni kezdtek: „Hol a barátnőd, Bryce?”, meg „Volt már esküvőtök, Bryce?” Amikor aztán szünetben folyton utánam loholt, és puszirohamokkal riogatott, az egész suli rázendített: „Bryce és Juli ülnek a fán, CSÓ-KO-LÓZ-NAK, bizony ám!”

Az új helyen töltött első évem egyszerűen katasztrofálisan telt.

Tulajdonképpen a harmadik osztály sem volt sokkal jobb. Juli még mindig vadászkutyaként loholt a nyomomban. A helyzet nem sokat változott negyedikben sem. Aztán ötödikben végre a sarkamra álltam.

A tervem lassan bontakozott ki – először elhessegettem, hogy úgysem fog működni, és el is feledkeztem róla. De minél többet forgattam a fejemben, annál inkább az lett a meggyőződésem, hogy ennél jobb módszert egyszerűen nem is lehetne kiagyalni Juli elriasztására. Ugyan mi mással lehetne még Julival is végre megértetni, hogy tényleg nem az esetem?

Így történt, öregem, hogy beindítottam a gépezetet.

Megkértem Shelly Stallst, hogy járjon velem.

Hogy valaki igazán értékelni tudja a terv briliáns voltát, ahhoz ismernie kell azt az apró részletet, hogy Juli gyűlölte Shelly Stallst. Mindig is gyűlölte őt, bár azt sosem értettem igazán, hogy miért. Shelly kedves volt, barátságos, és óriási hajtömeg díszelgett a fején. Ezen mit nem lehetett szeretni? De Juli egyenesen utálta őt, és ezt a felmérhetetlen értékű információmorzsát használtam fel megoldásként égető problémámra.

Arra gondoltam, hogy talán Shelly ezentúl a mi asztalunknál fog ebédelni, meg néha-néha sétálgat velem egy kicsit a folyosón. Így valahányszor Juli megjelenik a színen, nincs más dolgom, mint kicsit közelebb húzódni Shellyhez, és hagyni, hogy a dolgok maguktól oldódjanak meg szép lassan. Ami viszont valójában történt, az a következő: Shelly jóval komolyabban vette a dolgot, mint kellett volna. Az egész iskolát telekürtölte azzal, hogy milyen szerelmesek vagyunk egymásba, és erről persze Juli is értesült.

Juli és Shelly pillanatokon belül egymásnak estek, majd nem sokkal később, amíg Shelly a sebeit nyalogatta, állítólagos barátom, Garrett – aki a terv minden részletét segített nekem kidolgozni – elárult neki mindent. Ő persze tagadta, de azóta már megtanultam, hogy Garrett könnyedén lapátra teszi baráti hűségét a gyengébbik nem könnyező példányai jelenlétében.

Azon a délutánon az igazgatónő is berendelt raportra, de nem voltam hajlandó bevallani semmit. Csak azt hajtogattam, hogy szörnyen sajnálom az egészet, és nem igazán értem, hogy tulajdonképpen mi is történt. Aztán az igazgatónő nagy nehezen elengedett.

Shelly ezek után még napokig bőgött, és folyamatosan a nyomomban volt, szipogva és könyörtelenül éreztetve, hogy mekkora nagy tuskó vagyok, ami talán még kínosabb lehetett, mint amikor Juli követett árnyékként mindenhová.

Egy hét múlva aztán lecsengett az egész história, amikor Shelly végre hivatalosan is szakított velem, és összejött Kyle Larsennel. Ekkor kezdte el Juli ismét rám meresztgetni a szemét, és ezzel visszatértünk az alapokhoz.

Aztán hatodikban a helyzet kicsit megváltozott, bár azt azért túlzás lenne állítani, hogy fejlődött. Arra nem emlékszem, hogy Juli konkrétan üldözött volna engem. De arra, hogy folyton szaglászott, arra mérget vennék.

Igen, öregem, azt mondtam, hogy szaglászott.

És ez az egész egyértelműen a tanárunk, Mr. Mertins hibája volt. Julit egyszerűen rám cuppantotta, mint egy piócát. Mr. Mertins minden bizonnyal az ültetésrendek pszichológiájából doktorálhatott, mert megvizsgálta, analizálta és gyakorlatilag meg is keresztelte a helyünket, mielőtt oda ültetett volna minket. És persze milyen más döntést hozhatott volna, mint hogy Julinak mellettem kell ülnie?

Juli Baker az a fajta idegesítő személy, akinek létszükséglete, hogy bemutassa, mennyire okos is valójában. Mindig az ő keze az első a levegőben, válaszai teljes disszertációk, házi dolgozatait mindig a határidő előtt adja le, hogy aztán fegyverként használhassák a tanárok a többiekkel szemben. Általában az történik, hogy a tanár felmutatja Juli munkáját, és így szól:

– Ez az, amit várok, gyerekek! Így néz ki egy csillagos ötös munka.

Tökéletes dolgozataihoz aztán még hozzáadódik az összes szorgalmi feladat, amit megcsinál, úgyhogy tutira nem kapott még életében más jegyet év végén, mint dicséretes ötöst.

Amikor aztán Mr. Mertins betolta Julit mellém, iszonyatosan idegesítő tudálékossága az elképzelhető összes tantárgy területén hirtelen kapóra jött. Úgy értem, Juli tökéletes válaszai, kifogástalan kézírással papírra vetve, csak egy kéznyújtásnyira voltak tőlem, csak a szemem kellett egy picit mereszteni. El sem tudom mondani, hány jó választ lestem le így a dolgozatairól. Végre kezdtek gyűlni a négyesek és az ötösök az ellenőrzőmben. Eszméletlenül jó érzés volt!

De akkor Mr. Mertins taktikát váltott. Támadt valami új víziója a horizontális és vertikális elrendezés optimalizációjával kapcsolatban, és mire a por végre leülepedett, ott találtam magam közvetlenül Juli Baker előtt.

Nos, itt jött be a szaglászás. Az a mániákus előrehajolt a székében, és elkezdte szimatolni a hajamat. Gyakorlatilag a tarkómig tolta az orrát, aztán szipp-szipp-szipp.

Megpróbáltam a könyökömmel elhárítani, sőt egyenesen hátracsapni. Igyekeztem a székemet annyira előretolni, amennyire csak lehet, vagy benyomorítani a hátizsákomat közém és a szék támlája közé. Semmi sem működött. Ő is előrébb csúszott, vagy kicsit jobban előrehajolt, és szipp-szipp-szipp.

Végül megkértem Mr. Mertinst, hogy ültessen el, de nem volt rá hajlandó. Valamit hablatyolt arról, hogy hiba lenne az oktatási energiák áramlásának finom egyensúlyát megbontani.

Kit érdekelt? Magamra hagyott a szimatolóval. Mivel már Juli tökéletesen kidolgozott válaszaiból sem profitálhattam, a jegyeim vészesen romlani kezdtek. Főleg nyelvtanból.

Aztán egyszer dolgozat közben Juli éppen azon volt, hogy a hajamat szimatolja, amikor rápillantott a papíromra, és észrevette, hogy rosszul írtam egy szót. Sőt, nem is csak egyet, hanem egy csomót. A szimatolást egy pillanat múlva súgás váltotta fel. Először azt hittem, rosszul hallok. De nem: Juli egyenesen a fülembe betűzte a szavakat.

Juli mindig is sutyiban szaglászott engem, ami roppantul idegesített, mivel soha senki nem látta, mit is csinál. Most súgni is úgy súgott, hogy senki se vegye észre, ami viszont részemről teljesen rendben volt. Az egyetlen hátulütője a dolognak talán az lehetett, hogy lassan teljesen hozzászoktam ahhoz, hogy Juli majd lesúgja az egész dolgozatot. Úgy értem, minek tanulni, ha nem muszáj, nem igaz? Egy idő múlva azonban kezdtem úgy érezni, hogy a sok lesúgott válasz miatt a lekötelezettjévé váltam. Hiszen hogy mondhatja az ember valakinek, hogy hagyja békén, vagy ne szagolgassa, amikor tartozik neki? Az ilyesmi valahogy nem illik.

Tehát hatodikban valahol a kínos és a szerencsétlen határmezsgyéjén egyensúlyoztam többnyire, de folyamatosan azzal biztattam magam, hogy jövőre, jövőre, a dolgok majd megváltoznak. Igazi felsősök leszünk – egy másik, hatalmas iskolában –, külön osztályokban. Az majd egy új világ lesz, túlságosan sok új emberrel ahhoz, hogy Juli Baker egyáltalán az utamba kerüljön.

Végre, végre pontot tehetek majd erre az egészre.

Megfordul velem a világ

Amikor először megláttam Bryce Loskit, megfordult velem a világ. Most komolyan, egyetlen pillantást vetettem rá, és végem volt. Talán a szemei miatt. Valami volt bennük. A sötét szempillák által tökéletes keretbe foglalt kékség egyszerűen szédítőnek tűnt. Elállt tőle a lélegzetem.

Már vagy hat éve lehetett ez az első találkozás. Azóta rég megtanultam, hogyan palástoljam az érzelmeimet, de azok a régi szép napok! Azok az első évek! Azt hittem, meghalok, ha nem lehetek a közelében.

Két nappal a második osztály előtt kezdődött az egész, bár az izgalommal teli várakozás már jócskán előtte magával ragadott – akkor, amikor anyukám előrukkolt a hírrel, hogy egy család költözik az utca szemközti oldalán épült új házba, és van egy velem egyidős fiuk is.

A focitábor már befejeződött, és én halálosan untam magam, mert a környékünkön nem volt egyetlen lélek sem, szó szerint egyetlenegy sem, akivel játszhattam volna. Gyerekek ugyan laktak errefelé, de mind idősebbek voltak nálam. Ez mondjuk jól jött a bátyáimnak, de engem örökös otthoni kuksolásra ítélt.

Persze, anyukám otthon volt, de neki mindig akadt jobb dolga annál, mint hogy velem focizgasson. Vagy legalábbis ezt mondta. Akkoriban nem igazán tudtam elképzelni semmit, ami a focival felvehette volna a versenyt, főleg nem a mosás, a mosogatás vagy a porszívózás, de anyukám nem osztotta a véleményemet. Nagy volt a veszélye annak is, hogy amikor kettesben maradtunk otthon, befogjon szépen engem is a mosásba, portörlésbe, porszívózásba. Persze két házimunka elvégzése között sem tolerálta a focilabda pattogását a házban.

Hogy biztosra menjek, hetekig odakinn ültem, ha esetleg az új szomszédok a vártnál kicsit hamarabb érkeznének meg. Nem viccelek, hetekkel előtte ott strázsáltam. Azzal ütöttem el az időt, hogy a kutyánkkal, Champpel fociztam. Ő többnyire csak védett, mert – azért legyünk őszinték – egy kutya nem igazán képes cselezni vagy gólt lőni, de javára legyen mondva, hogy néha azért megpróbálta elgurítani a labdát az orrával. A labda illata valószínűleg igen ínycsiklandozó lehet egy kutya számára, hiszen Champ végül mindig megpróbálta megkóstolni, aminek persze az lett a vége, hogy a labda nálam kötött ki.

Aztán egy napon végre befordult az utcánkba a Loski család teherautója, az egész családom nagy boldogságára. Végre a „kis Juliannának” is lesz játszótársa.

Anyukám, aki mindig is józan eszéről volt híres, azt mondta, várjak legalább egy órát, mielőtt lerohannám őket.

– Hagyd, hogy kicsit megérkezzenek! – tanácsolta. – Szükségük van még egy kis időre, hogy hozzászokjanak az új helyhez!

Még azt sem engedte meg, hogy az udvarról lessem őket.

– Ismerlek már, szívem. Véletlenül átkerül majd a labdád az ő udvarukra, és akkor muszáj lesz átmenned, hogy visszaszerezd, nem igaz?

Nem maradt más hátra: az ablakból figyeltem a mozgolódást, és pár percenként feldobtam a kérdést:

– Na, most?

Anyukám csak ennyit válaszolt:

– Adj nekik még egy kis időt, rendben?

Hirtelen csengett a telefon. Amikor teljes mértékben meggyőződtem róla, hogy anyukám abszolút más dolgokkal van elfoglalva, megrángattam kicsit a ruhája ujját, és úgy kérdeztem:

– Mehetek?

Bólintott, és odasúgta:

– Jó, de ne szállj rájuk nagyon! Én is ott leszek mindjárt!

Ahhoz túlságosan izgatott voltam, hogy ne vágtassak át gondolkodás nélkül az úttesten, de ahogy megérkeztem a teherautóhoz, próbáltam civilizált ember módjára viselkedni. A kocsi előtt álldogálva befelé kukucskáltam rekordhosszúságú ideig, ami főként azért volt iszonyú nagy megpróbáltatás, mert ő is bent volt! Valahol a rakodótér közepe táján álldogált jövendőbeli legjobb barátom, Bryce Loski.

Bryce nem igazán csinált semmit odabenn. Csak úgy lebzselt ott az apukája körül, aki dobozokat tologatott a rakodóliftre. Emlékszem, hirtelen nagyon megsajnáltam Mr. Loskit, aki igen kimerültnek tűnt, hiszen senki sem volt, aki segítsen neki a pakolásban. Arra is emlékszem, hogy ő és Bryce ugyanolyan türkiz színű pólót viselt, ami szerintem nagyon aranyos dolog. Olyan cuki.

Amikor már nem bírtam magam tovább türtőztetni, hangosan beköszöntem a teherautóba, amitől Bryce hirtelen megriadt, és fürge gyík módjára odaugrott az egyik dobozhoz, majd tolni kezdte, mintha egész nap itt gürcölt volna.

Bryce bűntudattól vezérelt viselkedéséből egyből kitaláltam, hogy a dobozok elrendezése lett volna a feladata, de már torkig volt az egésszel. Biztos napok óta csak ez a költözős mizéria ment náluk! Látszott, hogy ráférne már egy kis szusszanás. Innia kéne egy kis üdítőt vagy valamit.

Azt is meg lehetett állapítani egy pillanat alatt, hogy Mr. Loski nem fogja hagyni, hogy Bryce olyan könnyen kihúzza magát a munka alól. Addig kell majd dobozokat taszigálnia, amíg össze nem esik a fáradtságtól, és addigra talán már az élet is elillan belőle. Meghalhat, mielőtt egyáltalán beköltözik az új házukba!

A lehetséges következmények tragédiájának gondolata katapultált engem a teherautójukba. Segítenem kellett! Meg kellett őt mentenem!

Amikor végre ott álltam mellette, hogy erőnket egyesítve eltoljuk azt a hatalmas dobozt, az a szerencsétlen fiú olyan hullafáradt volt, hogy egyszerűen félreállt, és hagyta, hogy átvegyem az irányítást. Az apukája nem kért a segítségemből, de legalább megmentettem Bryce-ot. Még három perce sem voltam az autóban, amikor Mr. Loski beküldte a fiát, hogy odabenn segítsen inkább az anyukájának.

Utánaszaladtam, és ekkor változott meg minden. Mikor végre utolértem, megragadtam a karját, hogy megállítsam és rávegyem, játsszunk egy kicsit, mielőtt végleg bennragad a házban. A következő pillanatban pedig ott állt, megfogta a kezemet, és mélyen a szemembe nézett.

A szívem megállt egy pillanatra. Egyszerűen kihagyott egy ütemet. Életemben először magával ragadott az a különös érzés, amikor a világ elkezd mozogni az ember körül, alatta, benne, és ő csak lebeg, lebeg valahol a levegőben. És az egyetlen dolog, ami az örvényből visszahúz, az a másik ember tekintete, ami összekapcsolódik a tiéddel, valami láthatatlan fizikai törvény hatására, és megtart téged, amíg a világ körülötted örvénylik, vonaglik, és teljes mértékben megsemmisül.

Aznap hajszál híján megkaptam életem első csókját. Biztos vagyok benne. Aztán megjelent az anyukája a bejárati ajtóban, mire Bryce annyira elszégyellte magát, hogy fülig elvörösödött, és nem sokkal később magára zárta a fürdőszoba ajtaját.

Vártam, hogy végre kimerészkedjen, amikor a nővére, Lynetta észrevette, hogy az előszobában álldogálok. Olyan felnőttesnek és érettnek tűnt. Mivel tudni szerette volna, hogy mi a helyzet, elmondtam neki egyet s mást Bryce-ról meg rólam. Ezt nem tettem valami okosan, ahogy később sajnos rá kellett jönnöm, mivel Lynetta erre elkezdte feszegetni a fürdőszoba kilincsét, miközben folyamatosan szívatta Bryce-ot:

– Hé, öcsisajt! – kiabált be neki az ajtón keresztül. – Van itt egy szexi bombázó, aki állítólag téged vár. Na, mi van már, csak nem attól félsz, hogy tetves?

Iszonyú kínos volt. Elkezdtem ráncigálni a karját, hogy hagyja már abba, de esze ágában sem volt leállni, ezért inkább úgy döntöttem, hogy elmegyek.

Odakint találkoztam anyukámmal, aki éppen Mrs. Loskival beszélgetett. Anya nekiadta azt a leírhatatlanul finom citromtortát, amit elvileg mi ettünk volna meg vacsora után. A porcukor selymes fehérséggel csillogott a tetején, még mindig meleg volt, és ellenállhatatlanul édes citromillatot csempészett a levegőbe.

Megindult a nyálelválasztásom csak attól, ha ránéztem. De ekkor már Mrs. Loski kezében volt, és tudtam, hogy onnan aztán nincs visszaút. Nem maradt más választásom, mint hogy az illattal lakjam jól, így odaálltam kettejük mellé, és hallgattam, ahogy a vásárlásról meg az időjárásról beszélgetnek.

Utána hazamentünk anyával. Az egész valahogy furcsának tűnt. Bryce-szal egyáltalán nem is játszottam. Körülbelül annyit sikerült megtudnom róla, hogy szédítően kékek a szemei, van egy tesója, akiben nem lehet megbízni, és persze kis híján megcsókolt.

Aznap éjszaka elalvás előtt arra a csókra gondoltam, ami majdnem megtörtént. Milyen egyáltalán egy csók? Valahogy azért sejtettem, hogy nem teljesen olyan, mint a puszi, amit anyától vagy apától kapok lefekvés előtt. Ugyanaz a faj, de két radikálisan különböző állat, ebben biztos voltam. Mint egy farkas és egy agár – csak a tudomány képes őket egyazon ágba sorolni.

A második osztályra visszatekintve szeretném azt gondolni, hogy – részben legalábbis – egyfajta tudományos kíváncsiság ösztönzött annak a csóknak a megszerzésére. Valójában inkább azok a kék szemek motiváltak. Másodikban és harmadikban egyszerűen nem tudtam magamon uralkodni: követnem kellett Bryce-ot, mellé kellett ülnöm, mindig a közelében kellett tartózkodnom.

Negyedikre aztán megtanultam, hogyan türtőztessem magam. A látványa – vagy csupán az, ha rágondoltam – még mindig dalra fakasztotta a szívemet, de a lábaimon már tudtam uralkodni, és nem mentem utána. Csak bámultam, folyton körülötte zsongtak a gondolataim, és róla álmodoztam.

Aztán ötödikben Shelly Stalls sétált be a képbe. Shelly Stalls egy üresfejű tyúk. Egy nyávogós, pletykás, hátba támadós liba, aki az egyiknek ezt, a másiknak meg az abszolút ellentettjét mondja. Most, hogy már felsősök vagyunk, egyértelműen ő a suli drámakirálynője, de már alsó tagozatban is nagyon jól tudta, mit kell levágnia egy jó kis előadáshoz. Főleg akkor, amikor tesiről volt szó. Soha életemben nem láttam, hogy velünk futott vagy nyújtott volna. Ehelyett belekezdett a „törékenységi monológjába”, ami röviden arról szólt, hogy az ő kis teste bizonyára összeroppan a megterhelés alatt, amit a futás, ugrás vagy nyújtás jelent.

És ez működött is. Ráadásul minden évben. Mindig hozott valami igazolást, aztán egyszer-kétszer elájult a tanár előtt a tanév első napjaiban, és ezek után szépen felmentették minden olyan gyakorlat alól, amihez egyáltalán izmokra volt szükség. Még a székét sem tette fel a nap végén. Az egyetlen izomcsoport, amit állandóan edzésben tartott, a szája körül helyezkedett el. Na, azt ellenben minden egyes nap folyamatosan gyúrta. Ha a dumálás olimpiai ág lenne, Shelly Stalls vinné a pálmát. Az ezüstöt és az aranyat legalábbis tutira ő nyerné – jutna egy-egy medál a szája mindkét szélére.

Ami ebben az egészben iszonyúan zavart engem, az nem az a tény volt, hogy sikeresen megúszta a tesiórákat – ki akarna vele egy csapatba kerülni, most komolyan? Ami igazán idegesített, az az a tény volt, hogy ha valaki jól megfigyelte Shellyt, egyből rájött, hogy nem az asztmája, a gyenge bokái vagy a „törékenysége” akadályozza őt a testmozgásban, hanem a haja. Ugyanis tengernyi volt neki a fején, erre-arra csavargatva, felcsatolva, gyöngyökkel díszítve, befonva vagy felcsavarva. A copfja felvette volna a versenyt egy hintalóéval. Azokon a napokon, amikor pedig leengedte a haját, szinte elbújt benne, mint egy sátorban, hogy gyakorlatilag csak az orra hegye látszott ki az egész arcából. És mondjuk ki: remekül lehet kidobóst játszani egy takaróval a fejeden!

A stratégiám Shelly Stallsszal kapcsolatban a teljes közömbösség volt, ami működött is egészen ötödik közepéig, amikor is megláttam, hogy Bryce kezét szorongatja.

Az én Bryce-om kezét. Azét a Bryce-ét, aki még mindig zavarban volt az én kezem szorongatása miatt anno második előtt. Azét, aki még most is túl félénk volt ahhoz, hogy egy zavart „szián” kívül bármi mást is mondjon nekem. Azét, aki még most is szabadlábon sétált az én első csókommal.

Hogy tudta Shelly beleerőszakolni a kezét az övébe? Annak a nyomulós kis hercegnőnek semmi joga sem volt így rámásznia Bryce-ra!

Bryce séta közben olykor-olykor hátrapillantott, és ilyenkor egyértelműen rám nézett. Először azt gondoltam, így akarja tudtomra adni, hogy sajnálja a történteket. Aztán végre leesett: hiszen a segítségemért esedezett! Egyértelmű volt, hogy csakis erről lehetett szó! Shelly Stalls túlságosan törékeny volt ahhoz, hogy csak úgy lerázza, túl pörgős, hogy egyszerűen ellökje magától. Teljesen kiborulna és bömbölne egész álló nap, és az Bryce-nak irtó kínos lenne! Nem, ezt egy fiú sohasem tudná méltósággal véghezvinni. Ez egyértelműen egy lányos feladat volt.

Arra sem vettem a fáradságot, hogy más jelentkezőknek esetleg esélyt adjak, rögtön akcióba lendültem – két másodperc alatt leszedtem Shellyt Bryce-ról, aki az első adandó pillanatban eliszkolt. Pechemre viszont Shelly tapodtat sem mozdult. Ó, nem-nem-nem! Nekem támadt, karmolt, tépett meg cibált mindent, ami a kezébe akadt rajtam, miközben tudomásomra hozta, hogy Bryce az övé, és nincs az a pénz, amiért átadná őt nekem.

Milyen törékeny…

Reméltem, hogy egy csapat tanár majd felbukkan a színen, és végre láthatják a valódi Shelly Stallst akció közben, de túl késő volt már, mire bárki is megjelent. Aranyhaj kezét hátrafeszítettem, majd fejfogással tartottam őt, és nem volt az a nyávogás vagy karmolászás, amiért elengedtem volna, mielőtt felbukkan végre egy tanár.

Végül Shellyt kicsit korábban hazaengedték az iskolából, rettenetesen feldúlt hajjal. Én pedig közben előadtam a történet rám vonatkozó részét az igazgatónőnek. Mrs. Shultz egy robusztus nőszemély volt, aki titokban valószínűleg értékeli a helyén alkalmazott gyors „fegyelmezést”, és habár azt tanácsolta nekem, jobb lenne, ha hagynám, hogy mások maguk oldják meg a konfliktusaikat, láttam rajta, hogy teljes mértékben megérti a Shelly Stallsszel és a hajával kapcsolatos kérdéskört. Végül annyiban maradtunk, hogy örül, hogy nem léptem át az önvédelem határait az üggyel kapcsolatban.

Shelly másnap afrofrizurával jelent meg. Persze elérte, hogy mindenki csak rólam beszéljen, de engem ez abszolút hidegen hagyott. A tények magukért beszéltek. Bryce az év további részében kerülte, mint a pestist.

Azért azt mondanom sem kell, hogy Bryce ezek után sem kezdett el velem kézen fogva sétálni, de egy árnyalatnyival mintha kedvesebb lett volna. Különösen hatodikban, miután Mr. Mertins egymás mellé ültetett bennünket, hátulról a harmadik padba.

Szerettem Bryce mellett ülni. Kedves volt. Minden reggel „szia, Juli”-val köszöntött, és néha azon kaptam, hogy felém néz. Ilyenkor mindig elpirult, és gyorsan visszafordult a füzetéhez, én pedig titokban elmosolyodtam. Olyan kis szégyenlős! És olyan cuki!

Aztán kezdtünk többet beszélgetni. Főleg onnantól kezdve, hogy a tanár Bryce mögé ültetett. Mr. Mertinsnek volt egy büntetési stratégiája a helyesírással kapcsolatban: ha huszonöt szóból több mint hetet rosszul írtál, akkor az ebédszünetet bent kellett vele töltened a teremben, ahol újra és újra és újra le kellett írnod az elrontott szavak helyes alakját.

A kilátásba helyezett büntetés miatt Bryce teljesen bepánikolt. Habár furdalt egy kicsit a lelkiismeret, de előrehajoltam, és lesúgtam neki a válaszokat, abban a reményben, hogy hátha ezért velem tölti majd az ebédszünetét. A hajának görögdinnyeillata volt, és a fülcimpáin apró szőrszálak nőttek. Puha, szőke bolyhok. Ezen aztán elgondolkodtam. Hogy a csudába lehet egy ilyen koromfekete hajú fiúnak szőke fülszőre? Mit keres egyáltalán az a szőr ott? Megnéztem a saját fülcimpáimat is a tükörben, és semmit sem találtam rajtuk. Másokén sem igen láttam hasonlót.

Gondoltam, megkérdezem Mr. Mertinst a fülszőrrel kapcsolatban, amikor az evolúcióról beszélgettünk biológiaórán, de végül mégsem tettem. Ehelyett az év hátralévő részét súgással, görögdinnye-szaglászással és afeletti morfondírozással töltöttem, hogy megkapom-e valaha azt a csókot.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítótervező: Gellén Sára
Tördelőszerkesztő: Boltos Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-963-288-328-1

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL Open Font Licence

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu