KARMAZSIN

HADJÁRAT

A LŐPORMÁGUS-TRILÓGIA:

2. KÖNYV

BRIAN MCCLELLAN

COPYRIGHT © 2014 BY BRIAN MCCLELLAN

Brian McClellan: The Crimson Campaign – Book Two of the Powder Mage Trilogy

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Fordította: Rusznyák Csaba

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Gene Mollica és Michael Frost

Térképek: Isaac Stewart

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-53-1

Michele-nek,

az igazinak és egyetlennek,

barátomnak, társamnak és szerelmemnek

1.

FEJEZET

Adamat teljesen mozdulatlanul állt a nyári lakja előtti széles sövénykerítésben elrejtőzve, és az ablakon át kémlelte az étkezőben tartózkodó férfiakat. A kétemeletes, háromszobás ház az erdőben, egy földút végében állt, húszpercnyi sétára a várostól. Aligha fogja bárki is meghallani a lövéseket.

Vagy a sikolyokat.

Lord Vetas négy embere iszogatott, és kártyázott odabent. Kettejük nagy és szálkás volt, akár az igáslovak. A harmadik középmagas lehetett, arcát vastag fekete szakáll fedte, ingéből jókora pocak lógott ki alul.

Adamat csak a negyediket, a kerek arcú, már-már komikusan apró fejű Roját, a Rókát ismerte fel, a Tulajdonos szervezte illegális adopesti bokszmeccsek legalacsonyabb harcosát. Roja a legtöbb társánál szükségszerűen gyorsabban mozgott, azonban nem nagyon szerették őt a nézők, ezért aztán ritkán szállt ringbe. Adamat elképzelni sem tudta, mit keres itt.

Azt viszont tudta, hogy okkal félti a gyerekeit – különösen a lányait – ilyen alja népek társaságában.

–  Őrmester – suttogta.

A sövénykerítés megzizzent, és a sápadt holdfényben Adamat megpillantotta Oldrich őrmester markáns állkapcsát, meg a szájából kilógó cigarettát.

–  Az embereim elfoglalták a helyüket – válaszolta Oldrich. – Mind az étkezőben vannak?

–  Igen. – Adamat immár harmadik napja figyelte a házat. Csak álldogált, és nézte, ahogy azok az emberek a gyerekeivel üvöltöznek, az otthonában szivaroznak, hamut szórnak és sört loccsantanak Faye szép, tiszta abroszára. Jól ismerte a szokásaikat.

Tudta, hogy a szakállas, kövér fickó egész nap az emeleten marad, hogy szemmel tarthassa a gyerekeket. Tudta, hogy a két nagydarab kíséri ki őket az árnyékszékre, miközben Roja, a Róka őrködik. Tudta, hogy egészen sötétedésig nem hagyják magukra a gyerekeket, amikor is nekiállnak éjszakai kártyázásuknak az étkezőasztalánál.

Három nap alatt nyomát sem látta a feleségének vagy a legidősebb fiának.

Oldrich őrmester töltött pisztolyt nyomott Adamat kezébe.

–  Biztos benne, hogy maga akarja vezetni az akciót? Az embereim tudják a dolgukat. Sértetlenül kimentik a gyerekeit.

–  Biztos vagyok benne – válaszolta Adamat. – Az én családom, az én felelősségem.

–  Ne habozzon lőni, ha a lépcső felé indulnak – figyelmeztette Oldrich. – Nem engedhetjük, hogy túszokat szedjenek.

A gyerekek már így is túszok, akarta mondani Adamat, de lenyelte kikívánkozó szavait, és fél kézzel kisimította magán az ingét. Az ég felhős volt, a nap pedig már lenyugodott, így semmi sem árulhatta el jelenlétét a bentiek számára. Kilépett a sövénykerítésből, és hirtelen eszébe jutott az éjszaka, amelyen az Égbolt Palotába hívatták. Akkor kezdődött el ez az egész: a puccs, aztán az áruló, aztán Lord Vetas. Csendben elátkozta Tamás tábornagyot, amiért belerángatta mindebbe őt és a családját.

Oldrich őrmester emberei Adamattal együtt lopakodtak át a gidres-gödrös földúton, egyenesen a ház eleje felé. Adamat tudta, hogy hátul még további nyolc ember várakozik. Összesen tizenhatan jöttek. A számbeli fölény és a meglepetés ereje is segítette őket.

Lord Vetas fogdmegjeinél viszont Adamat gyerekei voltak.

A felügyelő megállt a bejárati ajtó előtt. A sötétkék adrói egyenruhájukban szinte az éjszakába olvadó katonák tüzelésre kész muskétákkal foglalták el pozícióikat az étkező ablakai alatt. Adamat végigmérte az ajtót. Faye részben pont emiatt választotta ezt a házat egy városhoz közelebbi helyett: az erős vaszsanérokkal felszerelt, masszív tölgyajtó miatt. Úgy vélte, egy ilyen ajtó mögött nagyobb biztonságban lesz majd a családja.

Adamatnak nem volt szíve felvilágosítani őt a termeszekkel teli ajtófélfáról. Ami azt illeti, mindig is tervezte, hogy lecseréli.

Hátralépett, és közvetlenül a kilincs mellett rúgott bele az ajtóba.

A rothadt fa szétrobbant a becsapódástól. Adamat bevetődött az előtérbe, és ahogy felbukkant a sarok mögül, célzásra emelte a pisztolyát.

A négy fogdmeg azonnal akcióba lendült. Az egyik nagydarab az emeletre vezető lépcső felé lódult, mire Adamat biztos kézzel elsütötte a pisztolyát, és a férfi összeesett.

–  Ne mozduljanak – kiáltotta. – Körül vannak véve!

A maradék három bandita megdermedve bámult rá. Adamat látta, ahogy tekintetük elsütött pisztolyára téved, aztán már nyúltak is a sajátjaikért.

A katonák muskétáinak sortüze áttörte az ablakokat, és szilánkokkal terítette be a helyiséget. A banditák eldőltek, Roja, a Róka kivételével, aki véres ingujjban, kivont késsel tántorgott Adamat felé.

A felügyelő megfordította kezében a pisztolyt, és az agyával csapott le Roja fejére.

És ezzel vége is volt.

Katonák szivárogtak be az étkezőbe. Adamat átfurakodott rajtuk, és felrohant a lépcsőn. Először a gyerekek szobáiba nézett be: mindegyik üresnek bizonyult. Végül csak a szülői hálószoba maradt. Olyan erővel vágta ki az ajtót, hogy az majdnem lerepült a zsanérjairól.

A gyerekek az ágy és a fal közti keskeny területen bújtak össze. A nagyobbak magukhoz ölelték a kisebbeket, és amennyire tudták, a karjukkal védelmezték őket. Hét riadt arc bámult fel Adamatra. Az egyik iker sírt, nyilvánvalóan a muskétatűz zajától, pufók vonásain néma könnyek csurogtak lefelé. A másik félénken dugta ki a fejét az ágy alatti búvóhelyéről.

Adamat megkönnyebbülten felsóhajtott, és térdre esett. Életben voltak. Az ő gyermekei. Hívatlan könnyeket hullajtott, ahogy az apróságok köréje gyűltek, és kis kezek érintették meg az arcát. Szélesre tárta a karját, és amennyit csak tudott, szorosan magához ölelt.

Aztán letörölte a könnyeit. Nem való, hogy a gyerekei előtt sírjon. Nagyot sóhajtott, hogy visszanyerje önuralmát, és így szólt:

–  Itt vagyok. Most már biztonságban vagytok. Tamás tábornagy embereivel jöttem.

További boldog szipákolások és ölelések következtek, mielőtt Adamat végre helyreállíthatta a rendet.

–  Hol van anyu? Hol van Josep?

Fanish, a második legidősebb segített neki csendre inteni a többieket.

–  Asztritot pár hete vitték el – mondta a lány, remegő kézzel húzgálva a copfját. – Anyát és Josepet múlt héten.

–  Asztrit biztonságban van – nyugtatta meg Adamat. – Ne aggódjatok. Mondták, hogy hová viszik anyát és Josepet?

Fanish megrázta a fejét.

Adamat szíve elnehezedett, de nem engedte, hogy érzelmei az arcára is kiüljenek.

–  Bántottak benneteket? Bármelyikőtöket? – Leginkább Fanish miatt aggódott. Már betöltötte a tizennégyet, szinte kész nő volt. Vékony hálóinge csupaszon hagyta vállait. Adamat zúzódásokat keresett rajta, és néma köszönetet rebegett, amikor egyet sem talált.

–  Nem, apa – válaszolta Fanish. – Hallottam beszélgetni őket. Akartak, de…

–  De mi?

–  Amikor elvitték anyut és Josepet, jött velük egy férfi. Nem hallottam a nevét, de úriemberként öltözött, és nagyon halkan beszélt. Figyelmeztette őket, hogy ha hozzánk érnek, mielőtt engedélyt ad rá… – Elhallgatott és elsápadt.

Adamat megpaskolta az arcát, és gyengéden így szólt:

–  Nagyon bátran viselkedtél.

Legbelül azonban dühöngött. Tudta, hogy Vetas gondolkodás nélkül a gyerekeire uszította volna a fogdmegjeit, amint kiderül számára, hogy Adamat már nincs hasznára többé.

–  Meg fogom találni őket – mondta, majd ismét megpaskolta Fanish arcát, és felállt. Az egyik iker megfogta a kezét.

–  Ne menj – könyörgött neki.

Adamat letörölte a kicsi könnyeit.

–  Mindjárt visszajövök. Maradj Fanishsel. – Adamat kényszerítette magát, hogy otthagyja őket. Egyik gyerekét és a feleségét még mindig meg kellett mentenie – további csaták vártak rá, mielőtt mind újra együtt lehetnek.

Oldrich őrmester tisztelettudóan, kalapjával a kezében várt rá a szoba előtt.

–  Elvitték Faye-t és a legidősebb fiamat – mondta Adamat. – A többiek biztonságban vannak. Él még valamelyik állat?

Oldrich halkan beszélt, nehogy a gyerekek meghallják.

–  Egyikük a szemébe kapott egy golyót, egy másik meg a szívébe. Szerencsés sortűz volt. – Megvakarta a fejét. Oldrich messze nem számított öregnek, de füle fölött már kezdett őszülni a haja. Arca kipirult a korábbi erőszakáradattól, de a hangja egyenletes maradt.

–  Túl szerencsés – jegyezte meg Adamat. – Egyet élve akartam.

–  Van is egy, aki még él – mondta Oldrich.

Amikor Adamat belépett a konyhába, Roját hátrakötözött kézzel, váll- és csípőlövéstől vérezve találta egy széken.

Kivett egy sétapálcát a bejárati ajtó melletti esernyőtartóból. Roja baljós tekintettel fürkészte a padlót. Bokszoló volt, harcos. Nem nyert valami gyakran, de soha nem adta fel egykönnyen.

–  Szerencséd van, Roja – mutatott Adamat a lőtt sebekre a sétapálcájával. – Még túlélheted a sérüléseidet, amennyiben elég gyorsan orvosi segítséghez jutsz.

–  Ismerlek? – kérdezte fújtatva Roja. Koszos vászoningét vér pettyezte.

–  Nem, nem ismersz. De én ismerlek. Láttalak harcolni. Hol van Vetas?

Roja oldalra feszítette a fejét, amíg roppant egyet a nyaka. Tekintete tele volt kihívással.

–  Vetas? Nem tudom, ki az.

Adamat mintha meghallotta volna a felismerést a bokszoló hangjának színlelt érdektelensége alatt.

Sétapálcája csúcsát Roja vállának nyomta, közvetlenül a lőtt sebe mellett.

–  A megbízód.

–  Kapd be.

Adamat megnyomta a sétapálcát. Érezte, ahogy a golyó odabent nekifeszül a csontnak. Roja megvonaglott, de dicséretére váljék, egyetlen hangot sem adott ki magából. Egy illegális bokszoló, ha kicsit is értette a dolgát, megtanulta elviselni a fájdalmat.

–  Hol van Vetas?

Roja nem válaszolt. Adamat közelebb lépett.

–  Túl akarod élni ezt az éjszakát, vagy sem?

–  Vetas sokkal rosszabbat tenne velem, mint amit te valaha is tudnál. Különben is, nem tudok én semmit.

Adamat hátralépett, és elfordult Rojától. Hallotta, ahogy Oldrich odamegy hozzá, és muskétájának nyelét belevágja Roja gyomrába. Hagyta, hadd folytatódjon a verés pár másodpercig, aztán visszafordult, és leintette Oldrichot.

Roja arca úgy festett, mintha lebokszolt volna pár kört SouSmith-szel. Meggörnyedt, és vért köpött ki.

–  Hová vitték Faye-t? – Áruld el, könyörgött Adamat némán. A saját érdekedben, Faye-ében és az enyémben. Áruld el, hová vitték. – Hol van
a fiú, Josep?

Roja a padlóra köpött.

–  Szóval te vagy ezeknek az ostoba kölyköknek az apja, mi? – Nem várt választ. – Úgy volt, hogy gerincre vágjuk mindet, kezdve a kicsikkel. Vetas nem engedte, de a feleséged… – Roja végignyalta repedt ajkait. – Ő benne volt. Gondolta, ha mindünkre rámászik, majd megkíméljük
a porontyait.

Oldrich előrelépett, és muskétájával Roja arcába csapott. A férfi egy fulladozó nyögéssel oldalra rándult.

Adamat egész testében reszketett a dühtől. Faye-t ne. Az ő gyönyörű feleségét; a társát és barátját, a bizalmasát és a gyerekei anyját. Ne. Amikor Oldrich újra készült lesújtani Rojára, felemelte a kezét.

–  Ne. Ennek az ilyesmi mindennapos. Hozzon nekem egy lámpást.

Megragadta Roja tarkóját, kirángatta a székből, és kilökdöste a hátsó ajtón. Roja a kert egy túlburjánzó rózsabokrába tántorgott. Adamat talpra cibálta sebesült vállánál fogva, és előretaszította. Egyenesen az árnyékszék felé.

–  Tartsa bent a gyerekeket – mondta Adamat Oldrichnak. – És hozza pár emberét.

Az árnyékszéket elég szélesre építették, hogy két ülőhely is elférjen benne, amire szükség is van egy kilencgyerekes háztartásban. Míg Oldrich két katonája közrefogta Roját, Adamat kinyitotta az ajtót, elvette
a lámpást Oldrichtól, és megvilágította az árnyékszék belsejét, hadd lássa a bokszoló.

Felkapta a lyukat fedő deszkát, és a földre dobta. A bűz orrfacsaró volt.

–  Én magam ástam ezt a lyukat – világosította fel Adamat. – Két és fél méter mély. Évek óta ásnom kellett volna egy újat, és a családom sokat használta ezt mostanság. Az egész nyarat itt töltötték. – Bevilágított
a lyukba, és túlzó gesztussal beleszimatolt. – Majdnem tele van. Hol találom Vetast? Hová vitték Faye-t?

Roja Adamatra vicsorgott:

–  Menj a pokolba.

–  Már ott vagyunk. – Adamat a tarkójánál fogva megragadta Roját, és betaszította az ajtón. Alig fértek el odabent. Roja küszködött, de Adamat erejét fokozta a dühe. Kirúgta Roja lábát, és belenyomta a bokszoló fejét a lyukba.

–  Mondd meg, hol van – sziszegte.

Semmi válasz.

–  Mondd meg!

–  Nem! – Roja válasza visszhangzott az árnyékszéki ülőkét formáló dobozban.

Adamat megtolta Roja fejét. Még pár centi, és a bokszoló arca belemerül az emberi ürülékbe. Adamat leküzdötte saját undorát. Ez kegyetlenség. Embertelenség. De egy férfi feleségének és gyermekeinek elrablása is az.

Roja homloka már hozzáért a szar tetejéhez, és kieresztett magából egy nyögést.

–  Hol van Vetas? Nem kérdem még egyszer!

–  Nem tudom! Nem mondott nekem semmit, csak azért fizetett, hogy itt tartsam a kölyköket.

–  Miben fizetett? – Adamat hallotta Roját öklendezni. A bokszoló teste megremegett.

–  Krana bankjegyekben.

–  Te a Tulajdonos bokszolója vagy. Ő tud erről bármit is?

–  Vetas azt mondta, őt ajánlották neki a munkához. Senki sem bérelhet fel minket, hacsak a Tulajdonos nem ad rá engedélyt.

Adamat a fogait csikorgatta. A Tulajdonos. Az adrói alvilág feje, és Tamás tanácsának tagja. Adró egyik legbefolyásosabb embere. Ha tudott Lord Vetasról, lehetséges, hogy mindvégig áruló volt.

–  Mit tudsz még?

–  Alig húsz szót váltottam a fickóval. – Roja könnyeken és kétségbeesett ziháláson át köpködte a választ. – Nem tudok semmi mást!

Adamat fejbe vágta Roját, mire az elernyedt, bár az eszméletét nem vesztette el. Megemelte a bokszolót az övénél fogva, és arccal előre beletolta az ürülékbe. Aztán még jobban megemelte, és meglökte. Roja összevissza rúgkapálva próbált lélegezni a szaron és a húgyon át, mire Adamat megragadta a bokáját, és teljesen belenyomta a lyukba.

Utána megfordult, és kilépett az árnyékszékből. Nem látott a dühtől. El fogja pusztítani Vetast azért, amit a feleségével és a gyerekeivel tett.

Oldrich és emberei nézték, ahogy Roja fulladozik a mocsokban. Egyiküket a rosszullét kerülgette a lámpás tompa fényében. Egy másik helyeslően bólogatott. Az éjszaka immár elcsendesedett, Adamat hallotta az erdőben ciripelő tücsköket.

–  Nem tesz fel neki több kérést? – szólalt meg Oldrich.

–  Azt mondta, nem tud semmi mást. – Adamat gyomra felfordult, és visszanézett Roja rúgkapáló lábaira. Elképzelte, ahogy a bokszoló rámászik Faye-re, és majdnem csendben maradt, de aztán mégis azt mondta: – Húzzák ki, mielőtt meghal, és küldjék el a Hegyőrség létező legmélyebb szénbányájába.

Adamat megesküdött, hogy Vetasszal még csúnyábban elbánik, amikor elkapja.

2.

FEJEZET

Tamás tábornagy Budwiel keleti kapuja fölött állt, és a kez hadsereget szemlélte. Ez a fal jelentette Adró legdélebbi pontját. Ha maga elé dob egy követ, az már kez földre pottyan, és talán végiggurul a Nagy Északi Út lejtőjén, amíg meg nem állapodik a kez hadsereg őreinek lá-
bánál.

Mellette kétoldalt Wasal Kapui magasodtak, két százötven méter magas sziklafal, amelyeket több ezer év alatt hasított szét az Adotengerből
a Szurkov-átjárón keresztülfolyó víz, hogy aztán a Borostyánföldet táplálja Kez északi térségében.

A kez erők alig három hete hagyták el a Délorom-hegy parázsló romjait. A hivatalos jelentések kétszázezresre becsülték a Hegykoronát ostrom alá vett sereg létszámát, és ezt egészítették még ki a tábori segítők, akikkel együtt az ellenség hétszázötvenezer főt számlálhatott.

Tamás felderítői szerint mostanra egymilliónál is többen voltak.

A tábornagy valahol mélyen legbelül megrettent ezektől a számoktól. A világ a Sötétedés tizennégyezer évvel ezelőtt megesett háborúi óta nem látott ekkora hadsereget, és most itt állt az ő küszöbén, és azon munkálkodott, hogy elvegye tőle a hazáját.

Tamás arról ismerte fel az új katonákat, hogy a kez sereget meglátva döbbenten kapkodtak levegőért. Érezte az emberei félelmét. A várakozást. A rettegést. Ez itt nem a Hegykorona volt, nem egy erőd, amelyet pár század képes könnyedén tartani az ellenséggel szemben, hanem Budwiel, egy pár százezer fős kereskedőváros. Falai javítatlanok, kapui túl szélesek és túl számosak.

Tamás nem engedte, hogy kiüljön arcára a félelem. Nem engedhette. Eltemette magában taktikai aggodalmait; a rettegést egyetlen fia iránt, aki mély kómában feküdt Adopestben; a fájdalmat, amely egy isten gyógyító ereje ellenére is lüktetett a lábában. Semmi sem látszott rajta, csak a kez parancsnokok arcátlanságának megvetése.

Határozott lépések hangzottak fel mögötte a kőlépcsőn, és csatlakozott hozzá Hilanszka tábornok, Budwiel tüzérségének és a második dandárnak a parancsnoka.

Hilanszka egy negyven körüli, rendkívül pocakos férfi volt, azonkívül tíz éve özvegy és a gurlai hadjáratok veteránja. Bal karja vállból hiányzott, mert egy ágyúgolyó letépte húsz évvel korábban, amikor még nem parancsnokként szolgált. Sosem hagyta, hogy ez vagy a súlya befolyásolja a csatatéren nyújtott teljesítményét, és már csak ezért is kivívta Tamás tiszteletét. Arról nem is beszélve, hogy a tüzérei nyolcszáz méterről le tudták szedni egy rohamozó huszár fejét.

Tamás vezérkarának tagjai általában a képességük, és nem a személyiségük miatt kerültek a pozíciójukba, és közülük Hilanszka állt a legközelebb ahhoz, hogy a tábornagy a barátjának tekintse.

–  Már hetek óta figyelem, ahogy gyülekeznek, és még mindig le tud nyűgözni – szólalt meg a parancsnok.

–  Mármint a létszámuk? – kérdezte Tamás.

Hilanszka áthajolt a falon, és kiköpött.

–  A fegyelmük. – Levette övéről a távcsövét, egy jól begyakorolt egykezes mozdulattal kinyitotta, és a szeméhez tartotta. – Azok az átkozott papírfehér sátrak addig sorakoznak, ameddig csak a szem ellát. Olyan az egész, mint egy modell.

–  Félmillió sátor rendezett felhúzásától még egy hadsereg sem lesz fegyelmezett – jegyezte meg Tamás. – Dolgoztam már kez parancsnokokkal. Gurlában. Félelemmel uralkodnak az embereiken. Persze, tiszta és rendezett a táboruk, de amikor támadásra készülnek, nincs bennük igazi szív. A harmadik sortűz megtöri őket. – Nem úgy, mint az én katonáimat, gondolta. Nem úgy, mint az adrói dandárokat.

–  Remélem, igazad van.

Tamás a másfél kilométerre köröző kez felderítőket nézte – bőven Hilanszka fegyvereinek hatótávolságán belülre merészkedtek, de nem érte meg lőszert pazarolni rájuk. A főhadsereg csaknem három teljes kilométerre táborozott; tisztjeik jobban féltek Tamás lőpormágusaitól, mint Hilanszka tüzérségétől.

A tábornagy megkapaszkodott a kőfal peremében, és kinyitotta a harmadik szemét. Egy pillanatra megszédült, de aztán már tisztán látott
a Másban, és a világ megtelt pasztell ragyogással. A távolban fények pislákoltak, mintha csak egy ellenséges éjszakai őrjárat tüzei lettek volna –
a kez Kiváltságosok és Felügyelők tündöklései. Lecsukta a harmadik szemét, és megdörzsölte a halántékát.

–  Még mindig az jár a fejedben, ugye? – kérdezte Hilanszka.

–  Mi?

–  Az invázió.

–  Az invázió? – horkant fel Tamás. – Őrültnek kellene lennem, hogy támadást indítsak egy miénknél tízszer nagyobb hadsereg ellen.

–  Ott az a tűz a szemedben, Tamás. Mint egy láncát tépő kutyáéban. Túl régóta ismerlek. Sosem titkoltad, hogy ha lehetőséged adódik rá, megszállod Kezt.

Tamás az őröket fürkészte. A kez sereg olyan messze volt, hogy lehetetlennek tűnt váratlanul rajtuk ütni. A terep nem szolgált kellő fedezékkel egy éjszakai támadáshoz.

–  Ha oda tudnánk osonni a hetedik és a kilencedik dandárral, a meglepetés erejével áthasíthatnánk a seregük szívén, és még azelőtt visszatérnénk Budwielbe, hogy felfognák, mi történt – mondta halkan Tamás. Szíve gyorsabban vert a gondolatra. Hiba lett volna alábecsülni a Kezt.
A számok az ő oldalukon álltak, és még mindig akadt pár Kiváltságosuk, a Hegykorona csatája ellenére is.

Ugyanakkor Tamás jól tudta, mi mindenre képesek a legjobb dandárjai. Ismerte a Kez stratégiáit és gyengeségeit. Serege besorozott parasztokból állt, tiszti karát a pozíciójukat megvásárolt nemesek alkották. Az ő katonái azonban hazafiak voltak, acél- és vasemberek.

–  A fiaim végeztek egy kis felderítést a környéken – mondta Hilanszka.

–  Csak nem? – Tamás elnyomta magában a gondolatmenete megszakításáért feltörő bosszúságát.

–  Tudsz Budwiel katakombáiról, ugye?

Tamás igenlően felmordult. A katakombák a Wasal Kapuit alkotó két hegy egyike, a Nyugati Pillér alatt húzódtak. Részben természetes, részben ember alkotta üregek voltak, amelyekben Budwiel halottait tárolták.

–  A katonáknak tiltott terület – mondta Tamás.

–  Majd én gondoskodom a büntetésükről, de szerintem hallani akarod a mondandójukat, mielőtt megkorbácsoltatnám őket.

–  Hacsak nem egy kez kémhálózatra bukkantak, kétlem, hogy bármi jelentősége lenne.

–  Jobbról van szó. Rájöttek, hogyan juttathatod be az embereidet Kezbe.

Tamás szíve nagyot dobbant a lehetőségre.

–  Vigyél hozzájuk.

3.

FEJEZET

Tániel a harminc centivel fölötte húzódó plafont bámulta, és a gurlai dudából áradó lágy zenét hallgatva számolta kenderkötélből font függőágyának jobbra-balra lengését.

Rühellte ezt a zenét. A fülében visszhangzott, túl halkan ahhoz, hogy hallja, mégis elég hangosan ahhoz, hogy az ajkát harapdálja miatta. Tíz körül elvesztette a függőágy lengéseinek számontartását, és felsóhajtott. Meleg füst kígyózott ki a szájából, és kúszott fel a mennyezet omladozó vakolata felé. Nézte, ahogy távozik fülkéje tetején át, ki a malabarlang közepébe.

Egy tucat ilyen fülke állt a szobában, közülük kettő volt foglalt. Tániel az itt töltött két napja alatt még egyiknek a bérlőjét sem látta, hogy felkelt volna pisálni vagy enni vagy bármi mást csinálni a hosszú szárú malapipák szívogatásán és a barlang tulajdonosának újratöltést kérő odaintésén kívül.

Kihajolt a függőágyból, hogy újratöltse malapipáját. A mellette lévő asztalon hevert egy tányér, rajta néhány csipetnyi sötét mala, egy üres tárca és egy pisztoly. Nem emlékezett, utóbbi hogyan került oda.

Tániel összegyűjtötte a megmaradt malát egy kis, ragacsos golyóba, és belenyomta azt a pipája végébe. Azonnal meggyulladt, mire nagyot szívott a füstből a tüdejébe.

–  Kér még?

A barlang tulajdonosa sompolygott oda Tániel függőágyához. Gurlaiként a bőre barna színben játszott, bár nem olyan sötétben, mint egy delivé, a szeme alatt meg a tenyerén pedig még világosabb árnyalatba fordult. A legtöbb gurlaihoz hasonlóan ő is magasra és vékonyra nőtt, bár háta az évek során meggörnyedt a malabarlang fülkéibe hajolgatástól, a takarításuktól és a függők pipájának meggyújtásától. Kinnek hívták.

Tánielnek egy darabig matatnia kellett a tárcájában, mire eszébe jutott, hogy már üres.

–  Nincs pénzem – hallotta saját, rekedt hangját.

Mióta lehet itt? Két hete, döntötte el némi gondolkodás után. De ami még fontosabb: hogyan került ide?

Nem ide, a malabarlangba, hanem Adopestbe. Tániel emlékezett a harcra Kresimir palotájában, ahogy Ka-poel megsemmisítette a kez társaságot, és emlékezett rá, ahogy meghúzta a puskája ravaszát, és figyelte, amint kilőtt golyója Kresimir isten szemébe fúródik.

De azután csak a sötétség létezett, amíg izzadva arra nem ébredt, hogy Ka-poel szétvetett lábakkal, kezén friss vérrel ül rajta. Emlékezett a holttestekre a hotel folyosóján – apja katonái, kabátjukon egy ismeretlen jelvénnyel. Elhagyta a hotelt, és idetántorgott a feledés reményében.

De még mindig emlékezett minderre, ami azt jelentette, hogy a mala nem tette meg a hatását.

–  Katonai kabát – mutatott Kin a hajtókájára. – A gombokat.

Tániel lenézett a ruhájára. Az adrói hadsereg sötétkékjét viselte, rajta ezüst díszcsíkokkal és gombokkal. A hotelből hozta el. De nem lehetett az övé, ahhoz túl nagy volt. Hajtókáján a lőpormágusok kitűzője – egy ezüst lőporos hordó – díszelgett. Talán mégis az övé. Lefogyott volna?

Még emlékezett a kabát tisztaságára két nappal ezelőttről, mostanra viszont nyál- és ételfoltok meg malaparázs okozta perzselések éktelenkedtek rajta. De hát mégis mikor evett egyáltalán?

Tániel elővette a kését, és ujjai közé fogta az egyik gombot. Habozott. Kin lánya sétált át a szobán. Kopott, de a barlang mocska ellenére tiszta fehér ruhát viselt. Pár évvel idősebb lehetett Tánielnél, de nem kapaszkodtak gyerekek a szoknyájába.

–  Tetszik a lányom? – kérdezte Kin. – Táncolhat neked. Két gomb! – Két ujját feltartotta nyomatékul. – Sokkal szebb, mint a fatrasztai boszorkány.

Kin sarokban ülő, a gurlai dudán játszó felesége félbeszakította a zenét, és mondott valamit Kinnek. Gurlául váltottak pár szót, aztán a férfi visszafordult Tánielhez.

–  Két gomb! – ismételte.

Tániel levágott egyet, és Kin kezébe tette. Tánc, mi? Tániel azon tűnődött, vajon ért-e Kin annyira adróiul, hogy eufemizmusokat használjon, vagy a lány tényleg csak táncolt volna neki.

–  Talán később – válaszolta, és egy friss, gyerekökölnyi malagolyóval visszafeküdt a függőágyára. – Ka-poel nem boszorkány, hanem… – Elhallgatott, próbált rájönni, hogy írhatná le a lányt egy gurlainak. Gondolatai lassan és nehézkesen forogtak a malától. – Na, jó, boszorkány.

Tániel megtömte a malapipáját. Kin lánya figyelte közben, ő pedig félig lecsukott szemmel viszonozta a pillantását. Bizonyos szempontból szépnek számított, de túl magasnak Tánielhez, és – mint a gurlaiak általában – túl soványnak is. A lány csak állt ott, a csípőjén egyensúlyozva
a szennyest, amíg az apja ki nem hessegette.

Mikor volt utoljára nővel?

Nővel? Felnevetett, füst kígyózott ki az orrán. A kacaj köhögésbe fulladt, és csak egy kíváncsi pillantást csalt ki Kinből. Nem, nem csak bármilyen nővel. A nővel. Vlorával. Mikor volt vele utoljára? Két és fél éve? Három?

Ismét felült, és lőportöltet után matatott a zsebében, miközben azon tűnődött, hol lehet most Vlora. Alighanem továbbra is Tamás és a lőportársasága köreit élvezi.

Tamás szeretné, ha Tániel visszatérne a frontvonalra.

A pokolba ezzel. Hadd jöjjön csak Tamás Adopestbe Tánielért, ha akar. Az utolsó hely, amiben keresné, egy malabarlang.

Nem talált a zsebében lőportöltetet. Ka-poel mindet elvette tőle. Amióta a lány kihozta őt abból az istenverte kómából, egyetlen szem lőporhoz sem jutott hozzá. Még a pisztolyát sem tudta megtölteni. Persze elmehetne lőporért. Kereshetne egy laktanyát, és megmutathatná
a lőpormágus kitűzőjét.

De a függőágyból való kikelésnek már csak a gondolatába is beleszédült.

Tániel épp kezdett elszállni, amikor Ka-poel jött le a malabarlang lépcsőjén. A férfi csukva tartotta a szemét, szájából füst szállt fel. A lány megállt mellette, és végignézett rajta.

Ka-poel alacsony, aprócska termetű volt, fehér bőrét hamuszínű szeplők díszítették, vörös haját alig pár centire hagyta megnőni. Tánielnek nem tetszett, hogy ilyen rövid, fiúsnak tűnt tőle. Nem, mégsem tűnik fiúsnak, gondolta Tániel, ahogy Ka-poel lerázta magáról hosszú, fekete kabátját. Alatta ki-tudja-honnan-szerzett ujjatlan, fehér inget és lábára simuló, fekete nadrágot viselt.

Megérintette Tániel vállát, de ő nem reagált. Hadd higgye, hogy alszik vagy túlságosan mély malamámorban van. Annál jobb.

Ka-poel egyik kezével összeszorította Tániel orrát, a másikkal pedig betapasztotta a száját.

Tániel felpattant, és levegőért kapkodott.

–  Mi a fene, Pole? Meg akarsz ölni?

Ka-poel elmosolyodott, és Tániel nem először kapta magát azon a malakábulata alatt, hogy nem éppen illő gondolatokkal a fejében bámul bele azokba az üvegzöld szemekbe. De elkergette az efféle gondolatokat, elvégre ő volt Ka-poel pártfogója és védelmezője. Vagy talán fordítva? Elvégre a Délorom-hegyen a lány védte meg őt.

Tániel visszafeküdt a függőágyba.

–  Mit akarsz?

Ka-poel feltartott egy bőrbe kötött, vastag papírhalmot. Egy vázlatkönyvet. Annak helyére, amit elveszített a Délorom-hegyen. Az emlékre fájdalom nyilallt Tánielbe. Élete nyolc évének rajzai emberekről, akiket ismert, és akik közül sokan már nem élnek. Barátok és ellenségek. A vázlatkönyv elhagyása majdnem olyan rosszul érintette, mint igazi Hrusch puskájának eltűnése.

Majdnem olyan rosszul, mint…

Foga közé dugta malapipája szárát, és erősen beleszívott. Megremegett, ahogy a füst megégette a torkát és a tüdejét, és emlékeit tompítva végigvágtázott a testében.

Amikor a vázlatkönyvért nyúlt, megremegett a keze. Gyorsan visszarántotta.

Ka-poel szeme összeszűkült. Tániel hasára tette a könyvet, aztán pedig egy rakás szénceruzát is, sokkal jobb rajzeszközöket, mint amilyenek Fatrasztában jutottak neki. Ka-poel rájuk mutatott, majd rajzoló mozdulatokat mímelt.

Tániel ökölbe szorította a jobb kezét. Nem akarta, hogy a lány lássa
a remegését.

–  Most… most nem, Pole.

Ka-poel ismét odamutatott, ezúttal erélyesebben.

Tániel mélyen beszívta a malát, és lecsukta a szemét. Könnyek csorogtak le az arcán.

Érezte, hogy a lány visszaveszi a könyvet és a ceruzákat, majd hallotta megmozdulni az asztalt. Valamilyen büntetésre számított. Egy ütésre. Bármire. Amikor kinyitotta a szemét, még épp látta eltűnni Ka-poel meztelen lábát a malabarlang lépcsőjének tetején, aztán már ott sem volt. Újabb nagy adag malát szívott be, és letörölte a könnyeit.

A szoba az emlékeivel együtt kezdett beleveszni a malabódulatba; az emberekkel együtt, akiket megölt, a barátaival együtt, akik előtte haltak meg. Az istennel együtt, akit a saját szemével látott, és akit agyonlőtt egy megbűvölt golyóval. Semmi ilyesmire nem akart emlékezni.

Még pár nap a malabarlangban, és minden rendbe jön. Újra régi önmaga lesz. Jelentkezik Tamásnál, és visszatér ahhoz, amihez ért: a kezek legyilkolásához.

Mindössze pár órával Budwiel falainak elhagyása után Tamás fél kilométerrel a föld és ezertonnányi szikla alatt találta magát. Fáklyája a sötétségben pislákolva vetett fényeket és árnyékokat a járatok falaiba vésett sírkövek végtelen soraira. A mennyezetről százával lógtak a koponyák, és Tamás azon tűnődött, nem így nézhet-e ki a túlvilágra vezető út.

Valószínűleg ott több a tűz.

Azzal küzdötte le kezdeti klausztrofóbiáját, hogy emlékeztette magát, ezeket a katakombákat már ezer éve használják. Aligha fognak egyhamar beomlani.

A járat mérete meglepte. Egyik-másik helyen olyan szélesre vájták, hogy akár több száz embert is befogadhatott, és még a legkeskenyebb részeken is elfért volna egy hintó, anélkül, hogy megkarcolta volna a falakat.

A két tüzér, akiről Hilanszka beszélt, előttük ment. Saját fáklyáikkal
a kezükben, izgatottan beszélgettek, szavaik visszhangzottak a kamrákban, amelyek mellett elhaladtak. Tamás oldalán a testőre, Olem lépdelt, kezét a pisztolyán tartva, gyanakvó tekintettel méregetve előttük a két katonát. Mögöttük Tamás két lőpormágusa jött: Vlora és Andriya.

–  Ezeket a barlangokat szerszámokkal szélesítették ki – szólalt meg Olem, miközben végigfuttatta ujjait a kőfalon. – De nézze a tetejét – mutatott fel. – Azon nincsenek szerszámnyomok.

–  A járatokat a víz vájta ki – magyarázta Tamás. – Valószínűleg még több ezer évvel ezelőtt. – Végignézett a mennyezeten, majd letekintett
a padlóra. A járat enyhén lejtett, és időről időre az évi sok ezer zarándok, család és pap menetelésétől elkopott, kőbe faragott lépcsők emelkedtek ki belőle. A gyakori használat jelei ellenére azonban a katakombákban senkinek a nyomát sem látták – a papok az ostrom idejére felfüggesztették a temetéseket, mert attól tartottak, hogy a tüzérségi támadásoktól esetleg beomolhatnak a járatok.

Tamás ilyen barlangokban játszott, amikor gyógyszerész apja nyaranta ritka virágok és gombák után kutatott a hegyek gyomrában. Néhány ilyen barlangrendszer rendkívül mélyre hatolt, mások hirtelen értek véget, épp akkor, amikor már kezdtek volna érdekessé válni.

A járat egy széles barlangba nyílt. A fáklyafény már nem táncolt a mennyezeten és a falakon, hanem eltűnt a fenti sötétségben. Egy kis tó szélén álltak, vize feketébb volt, mint a holdtalan éjszaka. Hangjukat visszaverte a hatalmas, üreges tér.

Tamás megállt a várakozó tüzérek mellett. Elmorzsolt ujjai közt egy lőportöltetet, és a nyelvére szórta. A transz hatalmába kerítette, egyszerre hozott magával szédülést és tisztánlátást. Lábfájása elmúlt, a fáklyák fényei pedig hirtelen bőven elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy az egész barlangot belássa.

A falakat tíz, talán tizenkét méter magasban szinte véletlenszerűen egymásra halmozott kőszarkofágok borították. Csöpögő hang visszhangzott a helyiségben: egy víz alatti tó helyét jelölte. Tamás csak egyetlen kijáratot látott, azt, amelyiken bejöttek.

–  Uram? – szólította meg az egyik tüzér. Ludiknak hívták, és fáklyáját a víz fölé tartva próbálta megsaccolni a mélységét.

–  Legalább ezer méterrel vagyunk a Nyugati Pillér alatt – állapította meg Tamás. – És nem jutottunk közelebb a Kezhez. Nem szeretem, ha különös helyekre vezetnek.

Olem felhúzta pisztolyának kakasát, a kattanás megtörte a barlang csöndjét. Tamás mögött Vlora és Andriya tüzelésre kész puskákkal álltak. Ludik ideges pillantást váltott a társával, és nyelt egy nagyot.

–  Innen úgy tűnik, mintha a barlangrendszer véget érne – mondta, és átmutatott a vízen a fáklyájával. – De valójában folytatódik tovább, egészen Kezig.

–  Honnan tudja? – kérdezte Tamás.

Ludik habozott, mert tartott a válasza következményeitől.

–  Onnan, uram, hogy végigmentünk benne.

–  Mutassák meg.

Elhaladtak egy pár szarkofág mögött a víz túloldalán, és lebuktak egy meglepően mély kiszögellés alatt. A következő pillanatban Tamás a másik oldalon találta magát: a barlang ismét kitárult, és levezetett a sötétségbe.

Tamás hátraszólt a testőrének:

–  Próbáljon nem lelőni senkit, amíg nem mondom.

Olem a tüzéreket fürkészve simított végig a szakállán.

–  Természetesen, uram. – Kezét nem vette le pisztolya agyáról. Nem tengett túl benne a bizalom mostanában.

Egy órával később Tamás kijött a barlangból, és bokrokon meg kavicsokon át mászott ki a fényre. A nap elhaladt a hegyek fölött kelet felé, így a völgy árnyékba került.

–  Tiszta a terep, uram – segítette talpra a tábornagyot Olem.

Tamás ellenőrizte a pisztolyát, aztán szórakozottan elszórt a nyelvére egy újabb lőportöltetet.

Egy meredek völgyben álltak, az Adró-hegység déli lejtőjén. Tamás úgy tippelte, hogy nagyjából három kilométerre lehetnek Budwieltől, és ha igaza volt, akkor pont a kez hadsereg oldalába kerültek.

–  Egy régi folyómeder, uram – szólalt meg Vlora a kis vándorkövek között lépkedve. – Egy darabig nyugat felé tart, aztán délnek fordul. A völgy alját elrejti egy kis domb. Alig nyolcszáz méterre vagyunk a Keztől, de semmi jele annak, hogy felderítették volna ezt a területet.

–  Uram! – szólt ki egy hang a barlangból.

Tamás megpördült. Vlora, Olem és Andriya mind a sötétségre emelték a puskájukat.

Egy adrói katona bukkant fel belőle, a vállán lévő rendfokozat alatt egy lőporszaru-jel díszelgett. Egy őrvezető, Olem új elit egységének, a puskamestereknek az egyik tagja.

–  Csendet, ostoba – sziszegte Olem. – Azt akarod, hogy az egész Kez meghallja?

A hírnök letörölte homlokáról az izzadságot, és zavartan pislogott
a nappali világosságban.

–  Bocsánat, uram – mondta Tamásnak. – Eltévedtem a hegyben. Hilanszka tábornok küldött ön után, alig egy pillanatra rá, hogy elindult.

–  Mi történt? – kérdezte Tamás. A ziháló hírnökök mindig bajt jelentettek. Csak akkor siettek, ha valami rendkívül fontos dologról volt szó.

–  A Kez, uram. A kémeink jelentése szerint holnapután le fognak rohanni minket. Hilanszka tábornok kéri, hogy azonnal térjen vissza
a falhoz.

Tamás végighordozta tekintetét a meredek völgyön.

–  Mit gondolnak, hány embert tudnánk áthozni ide két nap alatt?

–  Ezreket – válaszolta Vlora.

–  Tízezret – így Olem.

–  Két dandárunk lesz a kalapács – jegyezte meg Tamás. – Budwiel pedig az üllő.

Vlora láthatólag kételkedett.

–  Kicsi kalapács lesz az, uram, ellenségünk rettenetes erejéhez képest.

–  Akkor gyorsan és keményen kell lecsapnunk vele. – Tamás újra végigtekintett a völgyön. – Induljunk vissza. A mérnökök kezdjék kiszélesíteni az alagutat. Hozzanak ide embereket, hogy biztosítsák a törmelékeket, nehogy az átvonulásunk nagy lármát csapjon. Amikor a Kez megtámad minket, odapasszírozzuk őket Budwiel kapuihoz.

4.

FEJEZET

Kevés unalmasabb dolog van a világon, tűnődött Nila a konyhapadlón ülve és az óriási vasedényt melegítő tűz lángjait figyelve, mint kivárni, hogy felforrjon a víz.

A legtöbb udvarházban ilyenkor csend honol. Nila mindig szerette azt a csendet – a nyugodt éjszakai levegő elválasztotta őt a szolgálói életének kaotikus óráitól, amelyekben az úr és az úrnő otthon tartózkodtak, és az épület megtelt nyüzsgéssel. Nila emlékezett egy éjszakára alig pár hónappal ezelőttről, amikor az életet még csupán a víz forralása meg Eldaminz herceg családja és a személyzet szennyesének heti kimosása jelentette számára, bár mintha évek teltek volna el azóta.

Eldaminz herceg már halott volt, szolgái szétszéledtek, házát felégették. Minden, amit Nila valaha ismert, odalett.

Itt, Lord Vetas városi kúriájában, Adopest közepének egy mellékutcájában a háztartás sosem pihent.

Valahol a hatalmas házban egy férfi kiabált. Nila nem tudta kivenni a szavait, de annyit hallott, hogy dühvel törnek elő belőle. A lárma valószínűleg Dourford Kiváltságostól, Lord Vetas egyik hadnagyától származott, akihez hasonlóan hirtelen haragú embert Nila még soha nem ismert. Rendszeresen elverte a szakácsokat. Mindenki félt tőle a házban, még a Lord Vetast kísérgető, nagydarab testőrök is.

Mindenki félt Dourfordtól, kivéve természetesen magát Vetast.

Amennyire Nila meg tudta állapítani, Vetas nem félt semmitől.

–  Jákob – szólította meg Nila a mellette ülő hatéves fiút. – Add ide
a lúgot.

Jákob talpra állt, majd tanácstalanul ráncolta rá a homlokát.

–  Hol van?

–  A mosdókagyló alatt. Az üvegbödönben.

Jákob addig matatott odalent, amíg meg nem találta, aztán megfogta a fedelénél fogva.

–  Óvatosan! – szólt rá Nila. Egy pillanat alatt felállt, a fiú mögött termett, és megfogta a vállát, ahogy az üveg megbillent, és visszaesett. Nila elkapta. – Megvagy – mondta, és elvette a bödönt. Nem volt túl nehéz, ám Jákob sosem számított kifejezetten erős fiúnak.

Lecsavarta az üveg tetejét, és egy kanállal kimérte belőle a szennyes mosáshoz szükséges adagot.

–  Ne – mondta, amikor Jákob a nyitott bödön felé nyúlt. – Jobb, ha nem érsz hozzá. Nagyon mérgező. Megeszi a kis rózsaszín ujjaidat. – Elkapta Jákobot, és játékosan megharapdálta az ujjait. – Akár egy dühös kutya!

Jákob kuncogva menekült előle a konyha végébe. Nila feltette a lúgot egy magasan húzódó polcra. Nem lenne szabad ott tárolni az efféle anyagokat, ahol gyerekek is hozzájuk férhetnek. Még akkor sem, ha Jákob volt az egyetlen gyerek a házban.

Nila azon tűnődött, miféle élete lenne, ha még mindig az Eldaminz-kúriában dolgozna. Két hete nagy partit rendeztek volna Jákob hatodik születésnapjára. A személyzet extra fizetést és egy szabad délutánt kapott volna. Eldaminz herceg újra bepróbálkozott volna Nilánál – akár kétszer vagy háromszor is –, Lady Eldaminz pedig ismét megfontolta volna, hogy kidobja az utcára.

Nilának hiányoztak azok a csendes éjszakák, amelyeken az Eldaminz-ház szennyesét mosta. A személyzet marakodása és féltékenysége meg Eldaminz herceg tapogató keze ellenben nem hiányoztak neki. Viszont volt helyettük valami más.

Lord Vetas kúriája.

Valaki felsikoltott valahonnan a pincéből, ahol Lord Vetasnak volt egy… szobája.

–  Pokolba – mondta Nila halkan, és ismét a tűzhely lángját kezdte figyelni.

–  Egy hölgy nem szitkozódik.

Nila hátán végigfutott a hideg. A hang nyugodtan és halkan szólt, megtévesztő szelídség jellemezte, akár a cápákkal teli óceán felszínét.

–  Lord Vetas. – Nila megfordult, és meghajolt a konyhaajtóban álló férfinak.

A szürkéssárgás bőrű rosveli magát kihúzva, egyik kezét mellényzsebébe dugva, a másikban egy pohár vörösbort tartva nézte őt. Fehér ingében, sötétkék mellényében és Nila vasalta, fekete nadrágjában az utcán akár egy jól öltözött hivatalnoknak vagy kereskedőnek is nézhetnék.

De Nila tudta, hogy végzetes hiba bármit is feltételezni Vetasról.
A férfi gyilkos volt. Már érezte a kezét a torkán. Már belenézett a szemébe – amely mintha egyszerre mindent látott volna –, és felfedezte benne az élőlények iránti teljes közönyét.

–  Nem vagyok hölgy, uram – mondta Nila.

Vetas átható tekintettel tanulmányozta. Nila meztelennek érezte magát. Mintha egy darab hús lenne a hentes boltjában. Félelmetes.

És dühítő. Egy pillanatra eltűnődött, hogy Lord Vetas vajon a koporsójában is ilyen nyugodtnak és összeszedettnek tűnne-e.

–  Tudja, miért van itt? – kérdezte a férfi.

–  Hogy gondoskodjam Jákobról. – Nila a fiúra nézett, aki kíváncsian méregette Vetast.

–  Úgy van. – Hirtelen mosoly hasította ketté Vetas arcát, de a szemébe semmiféle melegség nem költözött. – Gyere ide, fiam – térdelt le Vetas. – Semmi baj, Jákob. Ne félj.

Jákobot egy nemes fiaként nevelték, így kénytelen volt engedelmeskedni. Megindult Vetas felé, de közben kérdőn Nilára nézett.

A nő megborzongott. Oda akart lépni közéjük, és ki akart venni a tűzből egy forró vasat, hogy azzal verje vissza Vetast. A férfi arcára kiült hamis mosoly sokkal rémisztőbb volt a szokásos, szenvtelen tekinteténél.

–  Menj csak – hallotta végül saját, gyenge hangját.

–  Hoztam neked egy cukorkát. – Vetas egy színes papírba csomagolt édességet nyújtott Jákobnak.

–  Jákob, ne…

Vetas rámeredt. Nem volt a tekintetében semmi fenyegető, semmi érzelem. Csak hidegség.

–  Elveheted – mondta Nila. – De tedd el holnapra, reggeli utánra.

Vetas odaadta Jákobnak a cukrot, és összeborzolta a haját.

Ne érj hozzá, kiáltott fel legbelül Nila. Kényszerítette magát, hogy Vetasra mosolyogjon.

–  Miért van itt Jákob, uram? – kérdezte Nila, elnyomva a félelmét.

Vetas felállt.

–  Ez nem tartozik magára. Tud hölgyként viselkedni, Nila?

–  Hát… gondolom. De csak egy mosónő vagyok.

–  Szerintem maga több annál. Mindenki képes lehet rá, hogy a pozíciója fölé emelkedjen. Maga túlélte a királyhűek barikádjait, aztán beszivárgott Tamás tábornagy főhadiszállására, hogy kimentse onnan Jákobot. És csinos. Soha senki sem gyanakszik a szépségre, ha megfelelően fel van öltöztetve.

Nila kíváncsi volt, honnan tudhat Vetas a királyhűek barikádjairól. Tamás főhadiszállásáról beszélt neki, de… mire célzott a szépséggel?

–  Lehetséges, hogy nagyobb hasznát tudnám venni – Jákob és a szennyes felé intett – ennél.

Jákob túlságosan el volt foglalva a cukorka lehető legdiszkrétebb majszolásával, semhogy észrevette volna a Vetas hangjában bujkáló megvetést. De Nila észrevette. És máris félt attól, amit a „nagyobb haszon” jelenthetett.

–  Uram – hajolt meg Nila ismét, és igyekezett meggátolni, hogy a gyűlölet kiüljön az arcára. Talán a fürdőben lesz lehetősége megölni. Mint ahogy azokban a bűnügyi regényekben olvasta, amelyeket a komornyik fiától kapott kölcsön az Eldaminz-házban.

–  Addig is – lépett ki Vetas a konyhából, a lábával tartva nyitva az ajtót –, hozzák be ide – szólt ki valakinek.

Nila káromkodást hallott. Egy nő dühösen kiáltott – akár egy vadmacska. A folyosón dulakodás támadt, majd Vetas két testőre berángatott egy nőt a konyhába. A negyvenes éveiben járt, testének egykor vonzó részei csúnyán megereszkedtek a túl sok szüléstől, bőrét a munka okozta ráncok fedték, bár nap nem barnította. Fekete, göndör haját egy konty fogta hátra, a szeme alatti táskák alváshiányról árulkodtak.

Amikor meglátta Nilát és Jákobot, abbahagyta a küzdelmet.

–  Hol van a fiam? – köpte a szavakat Vetasnak.

–  A pincében. És amíg együttműködik velünk, nem esik bántódása.

–  Hazugság!

Leereszkedő mosoly terült el Vetas arcán.

–  Nila, Jákob. Ez itt Faye. Nincs jól, és folyamatosan vigyázni kell rá, nehogy kárt tegyen magában. A te szobádban fog aludni, Jákob. Segítesz nekem vigyázni rá?

Jákob ünnepélyesen bólintott.

–  Jó fiú.

–  Megöllek – közölte Faye Vetasszal.

A férfi odalépett hozzá, és valamit a fülébe súgott. Faye megdermedt, arcából minden szín kifutott.

–  Faye mostantól átveszi a kötelességeit, Nila – mondta Vetas. – Ő mossa a szennyest, és vigyáz Jákobra.

Nila elkapta a nő pillantását. Ugyanazt a félelmet látta tükröződni benne, amely a saját gyomrát rántotta görcsbe.

–  És velem mi lesz? – Nila tudta, mit tesz Vetas olyasvalakivel, akire már nincs szüksége. Még mindig emlékezett Jákob halott dajkájára – arra, aki nem volt hajlandó részt venni Vetas sötét üzelmeiben.

A férfi hirtelen átvágott a szobán, megragadta Nila állát, és jobbra-balra fordítgatta a fejét. Belegyömöszölte a nagyujját a szájába, hogy megvizsgálja a fogait, és a nőnek vissza kellett fognia magát, nehogy leharapja. Vetas elhátrált tőle, és mintha csak egy állatot vizsgált volna meg az imént, megtisztította a kezét egy konyhai törlőben.

–  A mosodai munka nem sok nyomot hagyott a kezén. Figyelemreméltóan keveset, ami azt illeti. Reggel kap majd tőlem egy ápolókrémet, amelyet minden órában használni fog. Fel sem eszmél, és úgy fog kinézni a keze, mint egy nemesasszonynak. – Azzal megpaskolta Nila arcát.

A nő igyekezett nem szemen köpni.

Vetas közel hajolt hozzá, és olyan halkan beszélt, hogy Jákob ne hallhassa meg.

–  Ez a nő – mutatott Faye-re – a maga felelőssége, Nila. Ha elégedetlen leszek vele, megbánja. Jákob is megbánja. És higgye el nekem, pontosan tudom, hogyan okozhatok szenvedést másoknak.

Vetas hátralépett, és Jákobra mosolygott, majd hangosan hozzátette:

–  Azt hiszem, új ruhákra lesz szükséged, Jákob. Örülnél neki?

–  Nagyon is, uram – mondta Jákob.

–  Holnap gondoskodunk róla. Szerzünk neked pár játékot is.

Vetas szemében néma fenyegetéssel pillantott Nilára, majd a testőreivel együtt elhagyta a helyiséget.

Faye megigazította a ruháját, és nagyot sóhajtott. Tekintete körbejárt a konyhában. Érzelmek egész sora ült ki az arcára: düh, pánik, félelem. Nila egy pillanatra azt hitte, hogy felkap egy serpenyőt, és nekitámad vele.

Vajon ki lehet ez a nő? Miért van itt? Nyilván egy másik fogoly, Vetas üzelmeinek egy újabb bábja. De vajon bízhat benne?

–  Nila vagyok – mutatkozott be neki. – Ez pedig itt Jákob.

Faye tekintete megállapodott Nilán, és homlokráncolva bólintott.

–  Én Faye vagyok. És meg fogom ölni azt a szarházit.