© Jennifer Probst, 2015

Hungarian translation © Babits Péter, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Searching for Beautiful

Gallery Books, A Division of Simon & Schuster Inc., 2015

Borítófotó © Europress/Getty Images

Fordította Babits Péter

ISBN 978-963-310-981-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

…néha éppen azon a ponton leszünk erősek, ahol legjobban megtört az élet.

Ernest Hemingway

Amilyen mértékben növekszik benned a szeretet, olyan mértékben növekszik szépséged, mert a szeretet a lélek szépsége.

Szent Ágoston

E könyvet azoknak az író barátaimnak ajánlom, akikkel utam során találkoztam – sokakat kellene megneveznem.

Köszönöm, hogy inspiráltatok – biztattatok, megnevettettetek, támogattatok, és emlékeztettetek rá, hogy nem vagyok klinikai eset. Csupán egy író vagyok.

És ajánlom mindazon olvasóimnak, akik elkeseredtek, de nem adták fel. Mindazoknak, akik valami szépséget keresnek a világban. A szépség már bennetek van.

egy

KI KELL JUTNIA INNÉT.

Genevieve MacKenzie előregörnyedt, így próbált levegőhöz jutni. A hártyaszerűen vékony fátyol irritálta a bőrét, mintha apró ujjak próbálnák halálra csiklandozni. A páni rémület görcsbe rántotta a gyomrát. A nyakához kapott, feltépte a gyöngyökkel meghintett csipkét, majd a térdére támaszkodva azért imádkozott, hogy végre el tudja határozni magát.

Férjhez megy – mármint itt, helyben, öt percen belül. A családja felsorakozott az ajtó mögött, és izgatottan várja, hogy makulátlan fehérségbe burkolózva kilépjen. David az oltár előtt feszít a szmokingjában, oldalán a pappal és a tanúval. Elképzelte dögösen összeborzolt aranyszőke haját, gyilkos mosolyát, tündöklő zöld szemét. Tökéletes, mint mindig. Még öltözködött, amikor futár érkezett tőle. Két tucat fehér rózsát hozott – a szirmok végén épp csak sóhajnyi rózsaszínnel –, s hozzá egy üdvözlőkártyát: Alig várom, hogy végre az enyém legyél.

A koszorúslányok kis híján elaléltak, csak ikertestvére, Isabella forgatta a szemét, és a torkát markolászta, mintha inkább felkötné magát. A többiek persze nyomban leszerelték, és azóta is visszafojtott lélegzettel várják, képes lesz-e kihúzni legalább a ceremónia végéig. Nagyon rögös úton jutottak el idáig, és már az is felért egy kisebb csodával, hogy Izzy egyáltalán felvette a koszorúslányruhát. A legjobb barátnője, Kate sietve vízbe tette a rózsákat, hogy azok büszkén és szálfaegyenesen álljanak az étkezőasztal közepén, az önfeledten és izgatottan kacarászó nyoszolyólányok körében. A nővére, Alexa azzal húzta a férjét, hogy ő bizony nem kapott ilyesmit a menyegzőjük napján, mire Nick és az apja felváltva szapulni kezdte az életmódműsorokat, amiért hamis ábrándokba ringatják az éretlen lányokat.

Eközben ő rendületlenül mosolygott, elmormolta a megfelelő válaszokat, és görcsösen szorongatta a kísérőkártyát. Azután kirontott a fürdőszobába, ahol kétségbeesetten próbálta nem kidobni a taccsot.

Nem a legszerencsésebb reakció egy ara részéről. Persze megtépázott idegeire fogta a dolgot, fittyet hányt a rosszullétre, és elvonszolta a seggét a limóig. Bólogatott, válaszolgatott csacsogó kíséretének, s miközben a limó falta a kilométereket, hogy minden perccel közelebb kerüljön a templomhoz, már az utolsó apró részleteken pörgött, nehogy elfelejtsen valamit. David utálta a trehányság minden formáját, s miután közel háromszáz vendéget hívtak, az esemény még a sajtó és az előkelőbb társasági körök figyelmét is felkeltette. Pont ezért szeretett volna esküvőszervezőt, David azonban ragaszkodott hozzá, hogy minden személyes legyen. Ezt is ráhagyta, mint minden mást – mennyivel jobban fog hangzani, hogy mindent maguk intéztek, nem valami idegen. A kimerültségtől talán alig áll a lábán, de majd összekapja magát.

Igen, mindent ő intézett, méghozzá körültekintően. Az elmúlt néhány napban mást se csinált, csak kétszer-háromszor is ellenőrzött mindent.

A hamvas barackszínű és pihekönnyű selyem koszorúslányruháktól a szalagokba öltöztetett ritka orchideákig minden kellék lélegzetelállítóra sikerült. A helyszínre megfelelő kapcsolatok nélkül csak évekkel későbbre lehetett volna időpontot foglalni. A tarrytowni kastély mértani pontosságú parkja, égbe szökő boltívei és bálterme a Buckingham-palotáéval is versenyre kelhetett volna – a francia konyhájáról nem is beszélve. Ő persze szívesebben esküdött volna a Mohonk-hegyi Menedékházban, közel a szüleihez és sokkal oldottabb légkörben, de David legalább a templomi szertartásba belement. Még arról is sikerült meggyőznie, hogy Izzy részt vehessen az esküvőn. Ez nagyon nem tetszett neki, de ő nem tágított, és mostanra az egész család felsorakozott mellette.

A limó lehúzódott. Miután vakuvillogás közepette kidugta a fejét a kocsiból, Kate előbb őt segítette ki, majd a gyöngyökkel kivarrt hosszú uszályát. A Vera Wang menyasszonyi ruha nevetségesen sokba került, és egyáltalán nem illett hozzá, de az igazi hercegnők és menyasszonyok már csak ilyet viselnek. Csupa csipke és tüll, gyöngy és gyémánt. Nagy kár, hogy nem kap benne levegőt.

A templom félreeső kis szobájában erőt vett magán, míg az anyja sírva igazgatta a fátylát, és elmondta, hogy életében nem érezte magát ilyen büszkének. Alexa sugárzott az örömtől, míg kis unokahúga, Lily mesebeli hercegnőnek tűnt virágszirmokkal teli kosárkájával és parányi báli ruhájában, amit a mennyasszonyéról mintáztak. A másik unokahúga, Taylor is tündökölt öltözékében, amely halvány rózsaszínével a tucatnyi rózsa árnyalatát tükrözte. A sógornője, Gina végül rákacsintott, és bejelentette, hogy a menyasszony egyedül kíván maradni, mielőtt elindul az oltárhoz vezető úton. Óriásit sóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor az ajtó végre becsukódott mögötte. Áldott csend töltötte be a szobát.

Minden olyan tökéletes volt, amilyennek lennie kellett.

Tökéletes. Ahogy David mindig is akarta.

Zihálva próbálta összeszedni magát. A kinti sustorgás és az orgona hangja beszűrődött az ajtón. Botladozva lépett a Madonnát és gyermekét ábrázoló színes üvegablakhoz, hogy elfordítsa a kilincset. Beragadt. Újabb rosszullét fenyegetett. Basszus, levegőhöz kell jutnia, de azonnal! Tökéletesre manikűrözött ujjai ráfeszültek az ódivatú kilincsre, és kétségbeesetten rángatni kezdték. A fény szikrázva tört meg mázsás gyémántgyűrűjén, amikor az ablak végre résnyire nyílt. Odapréselte az ajkát, hogy beszívja a forró levegőt. Miért, ó, miért kellett mostanáig várnia a totális kiborulással? Ez a sok esküvői stressz végül teljesen az agyára ment. Hiszen csak annyi a dolga, hogy kinyitja az ajtót, végigszambázik a padsorok között, és mond egy határozott igent. Szereti Davidet – ki ne szeretné? Királynőként bánik vele, mindennap elmondja, mennyire fontos a számára, és arra ösztönzi, hogy egyre jobb legyen. Mindig egyre jobb és jobb. Ők az eszményi pár – sebészek, akik életeket mentenek, jótékonykodnak, megváltják a világot. Akik őrülten szerelmesek egymásba.

Alig várom, hogy az enyém legyél.

Borzongás szaladt végig a gerincén. Ahogy lenézett az ujján csillogó hibátlan gyémántra, a birtoklás jelképét látta benne. Ha egyszer elkötelezi magát, az örökre szól. David soha nem ereszti.

Menekülj.

A belső hang, amit a megtorlástól való félelmében oly sokáig elfojtott magában, hirtelen új életre kelt, hogy belesikítsa fülébe ezt az egyetlen szót. Megmarkolta az ablakpárkányt. Nevetséges. Nem futhat el.

Ilyet csak a filmekben szokás csinálni. Különben sem teheti meg Daviddel.

Menekülj.

Az elmúlt két évben David megtanította, hogyan találjon rá racionális belső énjére, amelyet lázongó érzései próbálnak elrejteni előle. Vőlegénye mélyen megvetette a tévelygést, az ösztönösséget, az érzelmi alapon hozott döntéseket. Halállal és pusztulással fenyegetett minden ilyet, míg végül sikerült elhallgattatnia benne azt az őrült kis hangot, ami egykor a szabadságról dalolt – talán hamiskásan, de mindig önfeledten. Gen már azt hitte, sikerült félelme és eltökéltsége alá temetnie, hogy soha többé ne hallja, de amilyen a szerencséje, a hang éppen ezt a sorsfordító pillanatot választotta, hogy életjelet adjon, és zendülésre buzdítson.

Menekülj, mielőtt késő lesz.

Agyában vadul pörögtek a fogaskerekek. Nem sok ideje maradt. Amint beözönlenek a rokonok, vége. Ők majd megnyugtatják, oktalan hisztériának nyilvánítják a félelmét, és ha kell, az oltárig vonszolják. Hozzámegy Davidhez. Azután már soha többé nem lesz ugyanaz az ember.

Ami végül is jó, nem? Férjhez akar menni. Elköteleződni. Egyszer és mindenkorra. David mellett.

Visszasandított a csukott ajtóra. Ez a néhány pillanat fogja eldönteni, milyen irányban halad tovább az élete. Nincs idő mérleget vonni, számba venni előnyöket és hátrányokat, rajzolni egy tetszetős folyamatábrát. Nem maradt más, mint görcsösen kapaszkodni az ösztönbe, ami oly jó szolgálatot tett neki, amikor egy vérző gyerek feküdt a műtőasztalán. Az ilyen élet-halál döntéseket még David se befolyásolhatta, mert a lelke legmélyéből fakadtak. Egy született sebész, egy született túlélő lelkéből.

Menekülj.

Egyetlen pillanatot se vesztegetett.

Zihálva, zakatoló szívvel addig rángatta az ablakot, amíg az csikorogva megmozdult. Már félig kinyílt. A kis Jézus mindent látó tekintete rászegeződött. Igen, képes rá. Most először hasznára válik a hobbittermet. Felsőtestét beszuszakolta az ablakrésbe, előrehajolt, és küszködve utat tört a szabadságba.

kettő

WOLFE CIGARETTÁRA GYÚJTOTT, majd bűntudattól gyötörve körülnézett. A fenébe is, ez a bűn örökre kísérteni fogja! Sawyer mennyire kibukna rá, de még Julietta is elővenné azt a tökélyre fejlesztett csalódott pillantását. Talán hivatalosan nem a nevelőszülei, de megmentették, új életet kapott tőlük, és ezért jobban szereti őket, mintha a vér szerinti szülei volnának. Ez csak egy cigi, döntötte el a dolgot. Vezeklésként majd kivágja az egész dobozt a kukába.

Amint a füst leért a tüdejébe, cafatokban lógó idegei máris megnyugodtak. Különben se tud lebukni, hiszen mindjárt kezdődik a szertartás. Neki is ott kellene állnia Gen családjával, hogy bárgyú vigyorral végignézze, amint a legjobb barátja összeköti az életét egy seggfejjel. Úgy is lesz. Csak egy perc. Előtte még kell ez a kis csend és füst – azután már képes egész este azt játszani, hogy örömében majd kibújik a bőréből.

A bűntudat újabb hulláma tört rá. Hogy lehet ekkora tuskó? Elvégre David Riscetti tökéletes Gen számára, és méltó rá, hogy feleségül vegye. Talán az ő hibája, ha nem tud szabadulni a kínzó érzéstől, hogy valami nem stimmel? Ha nézni is fáj, ahogy David öntelt büszkeséggel tekint Genre, mintha a lány versenyló volna, nem pedig csodálatos és független nő? Ha kiborítja azzal, hogy folyton parancsolgat neki? Gen egy szóval se mondja, hogy ez bosszantja – sőt folyton róla áradozik. Ha annyira szerelmes, hogy mindenben aláveti magát neki, ki ítélné el érte? Ő biztosan nem. Hiszen semmit sem tud az ilyen kapcsolatokról.

Ha magába nézett, és eljátszotta a dilidokit, a leginkább az zavarta, hogy Gen lecserélte őt valaki másra. Közel öt éven át lógtak együtt, jártak buliba és moziba, viselkedtek úgy, mint a legjobb barátok. Nem ismert olyan lányt, aki ne akart volna tőle pénzt, szívességet vagy szexet – kivéve Gent. Talán emiatt, de rögtön rákattant. Ugyanolyan őszintének és hitelesnek tűnt, mint Julietta és örökbe fogadó családjának többi nőtagja. Az első pillanatban megkedvelte, ami nem túl gyakran történt meg vele.

David persze kezdettől rossz szemmel nézte a kapcsolatukat, ezért Gen az elmúlt évben a legváltozatosabb kifogásokkal kerülte őt, csak hogy a pasas kedvében járjon.

Mindegy is. Csak essenek túl rajta.

Elgyötörten felsóhajtott, amikor megkondult a templomi harang. Egyszer. Kétszer.

A limók a járdaszegélynél parkoltak, míg a tudósítók a lépcsőn – a sebészek nyilván jól mutattak a társasági hírekben, különben nem vették volna a fáradságot, hogy itt dekkoljanak. Néhány lépést hátrébb húzódott, hogy ne kelljen találkoznia a későn jövőkkel. A boltívek árnyai elrejtették a tekintetek elől, ő meg kiélvezte az utolsó slukkot is, azután kihúzta magát feszes szmokingjában, és igyekezett nem bekoszolni makulátlan cipőjét. Noha egyformán otthonosan mozgott a vállalati és a modellvilágban, mindig kényelmes melegítőkre vágyott, és még most is betolakodónak érezte magát egy jobb öltönyben. Vagy akár egy márkás alsóban, ami többe került más éves fizetésénél. Ki hitte volna? Az egyik pillanatban még a szemétben guberál, és az utcán alszik, a másikban rajta van a Fortune feltörekvő milliomosok listáján – alig huszonhat évesen.

Elhessegette a sötét gondolatokat, amelyek azzal fenyegettek, hogy teljes súlyukkal lenyomják, és inkább a jelenre koncentrált. Gen férjhez megy, neki pedig mellette kell állnia, nem stikában bagóznia és önsajnálatba merülnie. Kapkodva eltaposta a csikket, megigazította a mandzsettáját, és elfordult.

– Szent ég.

Döbbenten meredt a látványra.

A menyasszony összegabalyodott tagokkal terült el a kövezeten, körötte fehér csipkefelhő és tucatnyi csillogó ékkő teljes pompája. Wolfe szíve egy pillanatra leállt, kihagyott egy ütemet, majd köhögve újraindult. Jesszusom, micsoda látvány! Gen minden szempontból gyönyörű lánynak számított, bár most inkább emlékeztetett a torta tetején álló menyasszonyi babára. Nyilván letépte a fátylat – csigákba rendezett frizurája kibomlott, hajtűk meredeztek belőle, miközben a fürtjei a párától begöndörödtek, és vadul szerteszét álltak, mintha visszautasítanák a megzabolázásukra tett kísérletet. A tágra nyílt kék szemét ezúttal feketére festett pilla és csillogó szemhéj keretezte. Gen sosem sminkelte magát, ma azonban, a szív alakú arcát uraló döbbenetesen kék szempárral olyan fülledten erotikus légkört árasztott, mint csak nagy ritkán. A hatást egyedül az abroncsos szoknya alól előmeredő tízcentis, strasszokkal kirakott tűsarkak rontották le. Wolfe egy pillanatra még a fehér harisnyakötő és az izmos lábszárak villanását is látta, mielőtt Gen kapkodva lehúzogatta a szoknyáját, és méltatlankodva kifújta a levegőt.

– Képes vagy bagózni az esküvőm napján? Azt mondtad, leszoktál. Julietta tutira ki fog nyírni.

Wolfe-nak torkán akadt a szó. Már-már azt hitte, hallucinál, ezért csak nehezen talált rá a hangjára.

– Nem, ha nem mondod el neki.

Gen felhorkant.

– Még szép, hogy elmondom. Én sem akarom, hogy tüdőrákban halj meg. Hé, mit tátod a szádat? Segíts már fel! Ebben a vacakban alig lehet mozogni.

Ezzel vissza is vedlett a régi Genné. A legjobb barátjává, aki olykor iszonyú fárasztó tud lenni, de akkor is drágább mindenkinél.

Közelebb lépett, hogy felsegítse.

– Minden oké? Mi történt, kiestél az ablakon?

A lánynak a nevetséges tűsarkúban alig-alig sikerült visszanyernie az egyensúlyát, de máris vadul hadonászott.

– Ja, megvagyok. Egy pillanatra beszorultam, de végül sikerült.

Úgy porolta le vakítóan fehér ruháját, mintha naponta ugrálna ki templomok ablakán. Belevaló csaj volt, az egyszer biztos.

– Öö… bébi? El akarod játszani az oltári nőt, vagy csak tudnod kellett, hogy működik-e a vészkijárat?

A lány arca nyomban elkomorult. Ahogy felvetette az állát, megremegett az ajka.

– Inkább oltári bajban vagyok. Segítesz?

Wolfe-nak egy arcizma se rezdült, pedig már a tenyere is izzadt. Valami szörnyűség történt, ezért Gennek minden korábbinál nagyobb szüksége van rá.

– Lepattintod a vőlegényt?

– Mondhatni.

Úgy döntött, kalandként éli meg a dolgot.

– Az jó. Majd én fedezlek. Vedd le a cipődet.

Gen lerúgta a gyilkos tűsarkakat.

– A tudósítók a templom előtt?

– Ne aggódj, gyerekjáték lesz, csak sietnünk kell. Add a kezed.

Ahogy Gen a tenyerébe helyezte apró kezét, és megszorította, Wolfe magában megesküdött, hogy még ha tálibokon kell is átverekednie magát, biztonságban kijuttatja innét. Minden más ráér később.

– Nem messze parkolok, úgyhogy jók vagyunk. Gyere.

Levezette a hátsó lépcsőn, a parókia mögött, majd átmanőverezett vele a tökéletesre nyírt rózsabokrok között. Gen felszisszent, ahogy talpa alatt megérezte a kavicsokat.

– Au!

– Ne légy már ilyen nyafka. Ezzel csak lelassítasz. – A karjába kapta, mint egy óriási szatén- és csipkegombolyagot, és átvágott vele a szomorúfüzek között.

– Nem hiszem el, hogy ilyen messze parkoltál. Biztos ezért késtél. Szép kis barát vagy.

– Inkább örülj, hogy késtem. Így megmenthetem az irhádat.

Gen felhorkant, miközben Wolfe abban a tudatban gyorsított, hogy nem messze tőlük talán már ki is tört a vihar. Ha nem tűnnek el időben, és valaki felfigyelt rájuk, ebből a viharból hamisítatlan hurrikán lesz. Lebukott a belógó ágak elől, miközben átvágott egy hátsó udvaron, majd élesen jobbra fordult. Gen hallgatott, amiből arra következtetett, hogy bő két perce maradt, mielőtt ösztönös döntésének következményei tudatosulnak benne, és könyörögni kezd, hogy forduljanak vissza.

Pedig ha szükségét érezte, hogy meneküljön, akkor nagyon is jól tette, hogy hallgatott arra a belső hangra. A nagy frászt fogja visszavinni.

Meglátta a fekete Mercit. Wolfe kihalászta zsebéből a kulcsot, kiiktatta a riasztót, és feltépte az ajtót.

– Befelé.

Újra az a reszkető ajak.

– Talán mégis túlreagáltam, Wolfe. Talán vissza kellene mennem…

– Hozzá akarsz menni, Gen? Mármint a szíved mélyén? Mert egyedül csak ez számít.

A lány beharapta az alsó ajkát. Az arcáról egyszerre sütött szégyen, félelem és megsemmisülés. Alig lehetett hallani, ahogy megtört hangon felelt.

– Nem.

Bólintott, azzal gyengéden az ülésre tette.

– Akkor jól teszed, amit teszel, a többit meg majd kitaláljuk. Ígérem.

Gen nagyot nyelt, bizonytalanul bólintott. És az ülésben maradt.

Wolfe nem vesztegette az időt. Felpörgette a motort, s miután ipszilonban megfordult, elindult visszafelé. Olyan nyaktörő sebességgel száguldott, mintha nem is esküvő, de pogány fekete mise elől menekülnének, és az üdvösségük forogna kockán.

Miután kiértek a nyílt útra, s úgy tűnt, senki sem követi őket, oldalt sandított. Gen belesüppedt az ülésbe. A haja csapzottan lógott az arcába, amit mintha márványból faragtak volna. Úgy meredt ki az ablakon, mintha az egész életét hagyná hátra. Bizonyos szempontból ezt is tette.

Pontosan tudta, mi kell neki. Feltekerte a hangerőt, hogy a Guns N’ Roses harsány, nyers hangjai betöltsék az autót, de nem szólt egy szót sem.

Csak száguldott tovább.