ALBERTO VÁZQUEZ-GIGUEROA

TUAREG

Libri Kiadó

Copyright © Alberto Vázquez-Figueroa, 1981

Hungarian translation © Dornbach Mária, 2016

Borítófotó © Pascal Maitre/Cosmos

Borítóterv © Marc Armangué, Desperado Management, London

Fordította és a jegyzeteket írta

Dornbach Mária

ISBN 978-963-433-015-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Tolvaj Zoltán

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

A borítót az eredeti alapján készítette Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak

Allah nagy. Dicsőítsük őt.

Sok évvel ezelőtt, amikor még fiatal voltam, és a lábam hosszú napokon át fáradhatatlanul vitt a homokon és a köveken, előfordult, hogy azt mondták, kisebbik fivérem megbetegedett, és noha az ő hajmája{1} háromnapi járásra volt az enyémtől, az iránta érzett szeretet legyőzte a lustaságom, és bátran nekivágtam az útnak, hiszen, mint mondtam, fiatal és erős voltam, és semmi sem riasztott vissza.

A második napon alkonyatkor a remete Omar Ibrahim sírjától félnapi járásra egy igen magas dűnékkel tarkított tájra érkeztem. Fölmásztam hát az egyik dűnére, hátha meglátok valami lakott helyet, ahová bebocsátást kérhetek, de az történt, hogy nem láttam ilyet, ezért úgy döntöttem, ott maradok, és a dűnék szélárnyékában vészelem át az éjszakát.

A hold már nagyon magasan járt – nagy csapás is lett volna nekem, ha Allah azt akarja, hogy akkor éjjel ne legyen látható –, amikor olyan irgalmatlan üvöltés ébresztett fel, hogy a lélegzetem is elállt, és halálra váltan kucorodtam össze.

Így maradtam egy darabig, amikor megint felhangzott a félelmetes kiáltás, amit panaszok és jajgatások sora követett. Már-már azt hittem, hogy egy pokolban vezeklő lélek szeli át a vidéket ilyen kínkeserves ordítások közepette.

És ekkor hirtelen kaparászást éreztem a homokban, aztán épphogy megszűnt a nesz, egyből máshonnan hallatszott újra, és ezután öt vagy hat különböző helyről is észleltem a fájdalmas jajgatást, amely csak nem hagyott alább, én pedig a félelemtől reszketve húztam össze magam.

A kálváriámnak itt nem lett vége, mert kisvártatva fáradt pihegést hallottam, és valaki marékszámra szórta az arcomba a homokot. Bocsássanak meg az őseim, ha megvallom, olyan vad rettegés kerített hatalmába, hogy felugrottam és futásnak eredtem, mint akit maga a Sátán vagy a megkövezett ördög kerget. Így történt, hogy meg sem állt a lábam egészen addig, míg telibe kapott a nap, és teljesen a hátam mögött hagytam a nagy dűnéket.

Így érkeztem meg a fivérem házába, akit, Allahnak hála, jobb színben találtam. Meghallgatta előző éjjeli történetem, melyet pont úgy meséltem el neki a tűz mellett, mint ahogy most nektek, s az egyik rokon magyarázattal szolgált a történtekre, előadta, amit az apja mesélt neki egykoron:

Így szólt:

„Allah nagy. Dicsőítsük őt.

Sok éve már annak, hogy két tehetős család, a Zayedek és az Atmanok annyira gyűlölték egymást, és mindketten annyiszor kiontották egymás vérét, hogy az egy életre vörösre festhette volna a ruhájukat, de még a jószágukat is. És minthogy az egyik ifjú Atman esett el utoljára, ez utóbbiakban már rendesen égett a bosszúvágy.

Az úgy volt pontosan, hogy azoknál a dűnéknél, ahol te is megaludtál, a remete Omar Ibrahim sírjától nem messze állították fel a Zayedek az egyik hajmájukat, de mivel már az összes férfiember meghalt, egyedül egy anya élt ott a fiával, békében éldegéltek, hiszen még az egymással viszályban álló családok közt is gyalázatosnak számított volna, ha egyikük egy egyedülálló asszonyra támad.

Mégis az történt, hogy egyik éjjel megjelentek az ellenségeik, megkötözték a szegény anya kezét, miközben az jajgatott, sírt, a fiúcskát pedig elvitték, hogy élve eltemessék az egyik dűnén.

A kötelek erősen tartották, de minthogy az anyai szeretetnél nincsen erősebb, az anyának sikerült eloldoznia magát, viszont mire kiszabadult, már mindenkinek csak a hűlt helyét találta, és csak egy temérdek magas dűnét látott maga körül, így aztán hamar ásni kezdett, hol az egyikben, hol a másikban, jajgatva, sírva, mert tudta, hogy fiacskája percek alatt megfullad, és egyedül csak ő mentheti meg.

Így érte utol a hajnal.

És így folytatta egy napon át, majd még egyen és még egyen át, mert a Könyörületes Allah jótékony tébolyt borított az elméjére, hogy ne kelljen annyit szenvednie az emberekben lakozó nagy gonoszságtól.

És többé nem is hallottak semmit erről a szerencsétlen asszonyról. Azt mesélik, szelleme éjjelente ott kóborol a dűnék között, nem messze a remete Omar Ibrahim sírjától, és továbbra sem adta fel a keresést, jajgatása nem hagyott alább, így aztán te, aki mindezt nem tudhattad, mégis ott aludtál, bizonyára vele találkoztál.

Dicsőítsük Allahot, a Könyörületest, aki megengedte, hogy kiszabadulj onnan, és folytasd az utad, és most itt lehess velünk a tűz mellett.

Dicsőítsük őt.”

Elbeszélését befejezvén az öregember mélyet sóhajtott, odafordult a legifjabbakhoz, akik első ízben hallották ezt az ősi történetet, és így szólt:

– Látjátok, a családok közti gyűlölet és viszály micsoda rettegéshez vezet, miféle tébolyt és halált szül. Azt mondom nektek, hiába harcoltunk az enyéimmel hosszú éveken át a közös, örök ellenségünk, az északi Ibn-Azizok ellen, mégsem találtam rá magyarázatot, miért kellett az egyikünk kifosztását a másik kifosztásával megtorolni, hiszen az egyik oldal halottai sem becsesebbek a másikénál, és mindegyiket csak újabb halottak sora követi, a hajmák pedig erős kar nélkül maradnak, s a gyerekek az édesapjuk hangja nélkül nőnek fel.

Percekig nem szólalt meg senki. Az öreg Szuílem történetének tanulságain illett elgondolkodni egy kicsit, s nem rögtön legyinteni rájuk, amivel kár lett volna felzaklatni egy oly nagy köztiszteletben álló embert, aki álmatlan óráit nem sajnálva fáradozik értük.

Végül Gaszel, aki már több tucatszor hallotta ezt a régi mesét, egy taglejtéssel jelezte mindenkinek, hogy ideje nyugovóra térni, majd, mint minden este, egyedül indult ellenőrizni, hogy a rabszolgák behajtották-e az összes jószágot, teljesítették-e minden utasítását, lepihent-e békésen a családja, és hogy minden rendben van-e a négy tevebőr sátorból, fél tucat nádfonatú seribából{2}, egy kútból, kilenc pálmafából, egy maroknyi kecskéből és tevéből álló kis birodalmában.

Aztán, mint minden este, fölkapaszkodott a táborát a keleti széltől védelmező magas, kemény homokdűnére, és a hold fényénél tekintetével végigpásztázta a birodalma többi részét: egy végtelen sivatagot, amelyben napokig gyalogolhatott az ember a homokkal, sziklákkal és kövekkel borított dimbes-dombos tájon, amely fölött ő, Gaszel Szajah teljhatalommal rendelkezett, mivel ő volt az egyetlen imuhar{3}, aki tanyát bírt verni rajta, no meg azért, mert az övé volt a környék egyetlen ismert kútja.

Szeretett azon a dombon üldögélni, hogy hálát adjon Allahnak a fejére hullajtott számtalan áldásért: szép családjáért, rabszolgái egészségéért, jó erőben lévő jószágaiért, a gyümölcsöt adó pálmafákért, s ama legfőbb jóért, hogy a hatalmas Kel-Talgimusz nemzetsége, a Fátyol Népe, azaz a szilaj imohagok azon nemeseinek legnemesebbikének született, akiket a többi halandó gyűjtőnéven tuaregeknek hív.

Délre, keletre, északra és nyugatra semmi sem korlátozta Gaszel, a Vadász hatalmát, aki egyre távolabbra húzódott a lakott területektől, hogy a sivatag legkiesebb szegletében verjen tábort, ahol tökéletesen egyedül érezhette magát a vadállatokkal, a síkságon naphosszat kóborló antilopokkal, a homoktengerben rekedt hegyi muflonokkal, vadszamarakkal, vaddisznókkal, gazellákkal, és a vándormadarak végtelen csapataival.

Gaszel a civilizáció térhódítása, a megszállók befolyása és a homoktenger állatainak kíméletlen kiirtása elől menekült, és szerte a Szaharában köztudott volt, hogy Gaszel Szajah vendégszeretetének Timbuktutól egészen a Nílus partjáig nincsen párja, jóllehet olykor dühösen kifakadt a rabszolgák karavánjaira, és a „bolond vadászokra”, akik a területére merészkedtek.

– Apám azt tanította nekem – mondta –, hogy csak egyetlen gazellát szabad megölni még akkor is, ha a csorda elmenekül, és három napba telik utolérni. Inkább gyalogolok további három napot, de a fölöslegesen leterített gazella életét senki sem adja vissza.

Gaszel tanúja volt, hogyan irtották ki a franciák az északi antilopokat és a muflonok seregét az Atlasz hegységből, és a hammada{4} szép antilopjait a nagy szekia{5} túlpartján, amely több ezer évvel korábban bővizű folyó volt. Ő azért választotta otthonául a köves síkságnak, a végtelen homoknak és tűhegyes szikláknak az El-Akabtól tizennégy napi járásra fekvő csücskét, mert rajta kívül senki sem kívánkozott a legkietlenebb sivatagnak eme legzordabb szegletébe.

Vége már a dicsőséges időknek, amikor a tuaregek harci üvöltés kíséretében támadtak meg karavánokat, vagy ütöttek rajta francia katonákon, csakúgy mint a rablás, a csatározás és a halál napjainak, amikor szélvészként söpörtek végig a síkságon, és büszkén viselték ragadványnevüket, miszerint ők a „sivatag rablói”, a Szahara homokjának „urai” az Atlasz déli csücskétől egészen a Csád folyó partjáig. Feledésbe merültek a testvérgyilkos háborúk és a lovas portyák, amelyek már csak a vének távoli emlékezetében éltek tovább. Az imohagok hanyatlásának évei voltak ezek, mert a legbátrabb harcosaik közül jó néhányan már valamelyik francia gazda teherautóját vezették, az állandó hadseregben szolgáltak, vagy textilt és szandált árultak a rikító ingű turistáknak.

Azon a napon, amikor az unokaöccse, Szulejmán elhagyta a sivatagot, és beköltözött a városba, hogy megélhetéseként nap mint nap cement- és mészporosan téglát fuvarozzon, Gaszel megértette, hogy menekülnie kell, ha ő akar lenni az utolsó magányos tuareg.

És hát így is tett a családjával együtt, és mostanra már ezeregyszer hálát adott érte Allahnak, mert azokban az években, melyeknek már a pontos számát sem tudta, nem volt egyetlen olyan éjszaka, amikor egyedül a dűne tetején üldögélve megbánta volna a döntését.

Akkoriban furcsa események zajlottak a világban, melyekről csupán szórványos hírfoszlányok formájában értesült a nagy ritkán felbukkanó utazók jóvoltából, és nagyon örült, hogy nem közelről kellett szemlélnie mindezt, mert a régi hírek általában halálról és háborúkról, gyűlöletről és éhségről, egyre sürgetőbb, nagy változásokról szóltak, amelyek senkinek sem kedveztek, és semmi jót nem ígértek.

Egyik este a szokásos helyén ült, és bámulta a csillagokat, amelyek már annyiszor mutatták neki az utat a sivatagban, amikor hirtelen egy ragyogó és sebes, új csillagra lett figyelmes, amely határozottan és hosszan szelte át az égboltot, nem úgy, mint a villámszerű és tünékeny, semmibe vesző hullócsillagok. A félelemtől első ízben megdermedt az ereiben a vér, mert semmi nyoma nem volt a saját vagy az ősei emlékezetében, sem a szájhagyományban és legendákban egy efféle csillagnak, amely minden éjjel ugyanazt az utat járja be, s amelyhez az évek során annyi új csillag társul, hogy végül egy egész szálldosó falkát alkotva kavarják fel az égbolt régi rendjét.

Sosem tudta meg, mit jelentettek valójában. Sem ő, sem a vén Szuílem, csaknem valamennyi rabszolgájának apja, aki olyan öreg volt, hogy már Gaszel nagyapja felnőttként vásárolta meg Szenegálban.

„A csillagok nem szoktak összevissza futkosni az égen, gazdám – mondta Szuílem. – Ez akár az idők végezetét is jelentheti.”

Gaszel megkérdezte az egyik utazót, de az sem tudott rá magyarázatot adni. Aztán megkérdezett egy másikat, aki kétes válasszal szolgált:

„Azt hiszem, a franciák tehetnek róla.” Ezt persze nem akarta elhinni, mert sok mindent meséltek ugyan a franciák előrenyomulásáról, azért mégsem tartotta őket olyan bolondnak, hogy arra vesztegessék az idejüket, hogy minél több csillaggal népesítsék be az eget.

– Isteni jel lehet – mondta magában. – Allah így akarhat a tudomásunkra hozni valamit. De vajon mit?

Kereste a választ a Koránban, de a Korán nem szólt matematikai pontossággal kiszámítható hullócsillagokról, így aztán idővel megszokta őket, meg a szokatlan pályájukat, ami persze nem azt jelentette, hogy megfeledkezett volna róluk.

A sivatag tiszta légkörében, egy olyan vidéken, ahol az átható sötétségben több száz kilométerre egyetlen fénypont sincsen, az embernek az volt az érzése, hogy a csillagok olyan mélyre ereszkednek, hogy szinte súrolják a homokot, és Gaszel néha kinyújtotta a kezét, mintha ujjhegyével megérinthetné a pislákoló fényeket.

Ott maradt egy darabig a gondolataiba merülve, majd miután vetett egy utolsó pillantást a jószágra és a táborra, és meggyőződött róla, hogy sem éhes hiénák, sem ravasz sakálok nem fenyegetik a kis birodalmát, komótosan leereszkedett, hogy nyugovóra térjen.

Megállt a sátra bejáratánál, amely a tábor legtágasabb és legkényelmesebb sátra volt, és fülelt egy darabig. Amikor épp nem fütyült a szél, olyan sűrű volt a csend, hogy szinte belefájdult az ember füle.

Gaszel szerette ezt a csendet.

{1} A nomád arab népek bőrből készült sátra.

{2} Nádfonatú sátor.

{3} Tuareg, más néven imuhar vagy imohag. Jelentése ’szabad ember’.

{4} Köves sivatag.

{5} Kiszáradt folyómeder.