SAMUEL BJØRK

A bagoly röpte

– részlet –

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű
Samuel Bjørk: Uglen

Copyright © Samuel Bjørk 2015
Published by agreement with Ahlander Agency
Hungarian translation © Papolczy Péter, 2016

Minden jog fenntartva.

This translation has been published
with the financial support of NORLA.

support

ISBN 978 963 293 556 0

1972 tavaszán, egy pénteki napon a sandefjordi templom lelkésze éppen készült aznapra bezárni az irodát, amikor igen különös látogatók érkeztek hozzá, ezért hát úgy döntött, kicsit tovább tart nyitva.

A fiatal hölgyet még soha nem látta korábban, de a fiatalemberről jól tudta, kicsoda. Az apja volt a legkedveltebb ember a városban, egy hajózási társaság tulajdonosa, aki nemcsak az ország leggazdagabbjai közé tartozott, de az egyházat is támogatta. Adománya tette lehetővé többek között a nagy mahagóni oltárkép elkészíttetését Dagfin Werenskiold szobrászmesterrel, és a lelkész igencsak büszke volt a műre, amely tizenhét jelenetet ábrázolt Jézus életéből. A fiatalok egy felettébb különleges óhajjal álltak elő. Össze akartak házasodni, és arra kérték a lelkészt, hogy a legnagyobb titokban eskesse meg őket. Ez önmagában még nem volt annyira szokatlan, de a furcsa részletek miatt a lelkész már azt hitte, tréfa az egész. Ugyanakkor jól ismerte az apát, tudta, mennyire vallásos és konzervatív az öregúr, és végül megértette, hogy a fiataloknak tényleg komolyak a szándékaik. A hajómágnás nagyon beteg volt az utóbbi időben, az a hír járta, hogy a halálán van. A lelkész előtt ülő fiatalember hatalmas vagyon várományosa volt, de az apja feltételhez kötötte az örökséget: nem szabad idegen vért hozni a családba. Az örököse választottjának semmilyen körülmények között nem lehet gyereke korábbi házasságból. És ez volt a bökkenő. A fiatal hölgy, akibe az örökös halálosan beleszeretett, sajnos már anya volt, egy kétéves kislány és egy négyéves kisfiú édesanyja. A gyerekeket el kellett tüntetni, és a lelkésznek össze kellett adni a párt, elhitetve a konzervatív atyával, hogy az ara megfelel a kikötéseknek. El lehetne ezt intézni? A pár a következő tervvel állt elő: a fiatalembernek élt egy távoli nőrokona Ausztráliában. Az beleegyezett, hogy gondját viseli a gyerekeknek. A hivatalos részét már elrendezték. Egy vagy két év, és a gyerekek visszakerülnek az anyjukhoz. Talán az Úr már hamarabb is magához szólítja az öreget. Mi a lelkész úr véleménye? Megesik rajtuk a szíve, és segít nekik ebben a nehéz órában?

A lelkész úgy tett, mint aki fontolgatja a kérést, de valójában már döntésre jutott. A fiatalember még korábban egy vaskos borítékot tett elé diszkréten az asztalra, és miért ne segítene egy bajban lévő fiatal páron? Hiszen a hajómágnás teljesen észszerűtlen követeléssel élt, nem? A lelkész beleegyezett, hogy összeadja őket, és egy szűk héttel később a pár szerény szertartás keretében a bezárt templomban, a színpompás oltárkép előtt egybekelt.

Alig egy évvel később, 1973 januárjában, a lelkészhez ismét látogató érkezett az irodájába. A fiatalasszony ezúttal egyedül jött, és szemmel láthatóan kétségbe volt esve, azt mondta, nem tudja, kihez fordulhatna. Valami nincs rendjén. Semmit nem hallott a gyerekei felől. Azt ígérték neki, hogy majd kap képeket, leveleket, de semmi nem jött, egy szó sem, és hát, igen, kezd kételkedni ennek az ausztrál rokonnak a létezésében. A nő azt is elmondta, hogy a férje nem az, akinek hitte. Már nem is beszélgetnek, külön hálószobában alszanak, és a férfinak titkai vannak, sötét titkai, amikről ő még csak beszélni sem bír, gondolni is alig mer rájuk. A lelkész tud valamit tenni? A lelkész megnyugtatta őt, azt felelte, természetesen segíteni fog, csak gondolkoznia kell kicsit. Kérte a nőt, hogy jöjjön vissza néhány nap múlva. Másnap reggel a fiatalasszonyt holtan találták a kormányra borulva a kocsijában, egy mély árokban a vagyonos család fényűző, vesterøyai birtoka mellett, nem messze Sandefjord központjától. Az újság azt írta, hogy a nő ittasan vezetett és a rendőrség tragikus balesetnek tekinti az ügyet.

Miután a lelkész segített eltemetni a család halottját, elhatározta, hogy meglátogatja az ifjú örököst. Elmondta az igazságot, miszerint a fiatal hölgy felkereste őt a baleset előtti napon, elmondta, hogy aggódik a gyermekei miatt és hogy van itt valami, ami, hát igen, nincs teljesen rendben. A fiatal mágnás meghallgatta a lelkészt, és bólogatott. Elmondta, hogy a felesége az utóbbi időben sajnos nagyon beteg volt. Gyógyszert szedett. Túl sokat ivott. Hiszen a lelkész úr is láthatta, micsoda tragédiához vezetett. Ezekután a fiatalember leírt egy számot egy papírlapra, és átcsúsztatta a lelkésznek az asztalon. Nem túl pici ez a város a lelkész úr számára? Nem lenne jobb máshol szolgálni az Urat, talán közelebb a fővároshoz? Néhány perc alatt megegyeztek a részletekről. A lelkész felállt a székéről, és ekkor látta utoljára a fiatal, befolyásos üzletembert. Néhány hétre rá bepakolta a bőröndjét.

Soha többé be nem tette a lábát Sandefjordba.

A kislány olyan csendben feküdt a takaró alatt a kanapén,amennyire csak tudott, és várta, hogy a többi gyerek elaludjon. Döntésre jutott. Ma éjjel fogja megtenni. Nem kell már félnie. Nem vár többet. Hétéves, hamarosan nagylány. Megvárja, míg kicsit besötétedik. Nem vette be az altatót. Csak bedugta a nyelve alá, mindvégig ott volt, akkor is, amikor megmutatta Juliane néninek, mennyire ügyes.

– Hadd lássam!

Kidugta a nyelvét.

– Ügyes kislány. Következő.

A bátyja régóta ezt tette. Amióta csak egyszer bezárták őt a földbe vájt pincébe. Minden este így tett: bedugta a tablettát a nyelve alá, nem nyelte le.

– Hadd lássam!

Kidugta a nyelvét.

– Ügyes fiú. Következő.

Három hetet töltött sötétségben, mert nem volt hajlandó bocsánatot kérni. Minden gyerek tudta, hogy nem csinált semmit, a felnőttek mégis bezárták. És azóta mintha kicserélték volna. Minden este a nyelve alá dugta az altatót, nem nyelte le. A húga a saját tablettája okozta kábultban látta az árnyékát, amint kioson a szobából és eltűnik. Néha arról álmodott, hova megy a testvére.

Egy alkalommal a fiú herceg volt, akinek egy távoli országba kellett utaznia megcsókolni egy régóta alvó hercegnőt. Máskor lovaggá változott, és legyőzött egy sárkányt egy varázskarddal, amely korábban úgy beszorult egy kőbe, hogy csak egy nagyon különleges fiú húzhatta ki. Az álmaiban. A valóságban nem. A valóságban nem tudta, hova megy a bátyja.

A kislány megvárta, míg a hangokból egyértelmű lett, hogy a többi gyerek alszik, aztán óvatosan kiosont a házból. A tél és a fák közé lágyan beékelődő szürkület ellenére meleg volt a levegő. A kislány mezítláb átlépdelt az udvaron, és az árnyékban maradt, míg el nem érte a kiserdőt. Miután megbizonyosodott róla, hogy nem látták meg, a nagy fák közötti ösvényen elkocogott a kapu felé, amelyen „A birtokháborítást a törvény bünteti” felirat állt. Még korábban úgy döntött, itt kezd el keresgélni.

Korábban hallotta, amikor a bátyja és egy másik fiú suttogott erről. Hogy van egy házikó, ahol az ember egymaga lehet. Egy régi, roskatag kalyiba bújik meg állítólag a telek legszélén, de ő maga még soha nem látta. Mindennap hatkor keltek és este kilenckor feküdtek le. Mindig pontosan ugyanazt csinálták, soha nem változott a program, és naponta csak kétszer tizenöt perc szünetet kaptak a tanulás, leckeírás, jóga, mosás és a többi teendő között. A kislány elmosolyodott a tücsökciripelés hallatán és érezte a puha füvet a talpa alatt, amikor letért az ösvényről, és óvatosan elindult a kerítés mentén abba az irányba, ahol a házikót már többször elképzelte. Valamiért nem félt. Szinte könnyednek érezte magát. A rettenet csak később jött, ebben a pillanatban vidám volt, akár egy szabad pillangó, teljesen egymaga a gondolataival a csodaszép, illatos erdőben. Még szélesebb mosolyra húzta a száját, és ujjaival végigsimított egy csillagszerű növényt, majdnem olyan volt, mintha a saját álmában járna, amiket olyankor álmodott, ha nem kapott túl erős altatót. Átbújt egy ág alatt, és még akkor sem rezzent össze, amikor néhány méterrel odébb megzörrent a bokor. Talán koala merészkedett le a fáról vagy kenguru ugrott át a kerítésen. Némán nevetett magában, és arra gondolt, milyen jó lenne megsimogatni egy koalát. Tudta, hogy éles a karmuk és valójában egyáltalán nem játékszerek, de próbálta elképzelni, milyen lehet a meleg, puha bunda az ujjai között, a nyakát csiklandozó nyirkos nózi, majdnem ki is ment a fejéből, miért is van ott valójában, de aztán hirtelen felocsúdott, és néhány méterre a kalyiba falától lecövekelt. A kislány oldalt biccentette a fejét, és kíváncsian nézte az egyszeriben a szeme elé táruló szürke faléceket. Tehát igaz. Erről sugdolóztak. Van egy házikó az erdőben. Ahol el lehet rejtőzni. Egyedül lehet lenni. Óvatosan ellopózott a szürke falig, és kellemesen borsódzott a háta, ahogy közeledett az ajtó felé.

A kislány még mindig nem tudta, hogy az őt fogadó látvány mindörökre megváltoztatja az életét, minden egyes éjjel kísérteni fogja az eljövendő években, a takaró alatt a kemény kanapén, majd a repülőn, útban a földgolyó túloldalára, miután a rendőrség kimenekítette őket, ők meg mind sírtak a dunyha alatt a puha ágyban, az új hazában, ahol teljesen más hangok vették körül őket. Erről még semmit sem tudott, amikor a fakilincs felé emelte a kezét és lassan kinyitotta a nyikorgó ajtót.

Sötét volt odabent. Beletelt néhány másodpercbe, mire a szeme hozzászokott és rendesen látott, de kétség nem fért hozzá. Először csak a körvonalak rajzolódtak ki, de aztán tisztult a kép, ő ült odabent.

A bátyja.

Nem viselt ruhát. Teljesen meztelen volt.

Teljesen meztelen volt, de egész testét borította valami… toll? Összekuporodva ült egy sarokban: egy madárszerű, görnyedt lény egy egészen más világból, és volt valami a szájában. Egy kis állat. Egér? A bátyját toll lepte, és döglött egeret tartott a fogai között.

És ez a kép változtatta meg a lány életét. Ahogy a bátyja lassan megfordul és ránéz, kissé meglepett tekintettel, mint aki nem is tudja, kit lát. Ahogy a piszkos ablakon beszűrődő fény a lassan mozduló tollas kézre hullik. Ahogy a fiú szája mosolyra görbülve kivillantja a ragyogó, fehér fogakat, miközben ő kiveszi az egeret, és fénytelen tekintetét a húgára szegezi, majd tollait felborzolva azt mondja:

– Bagoly vagyok.

I.

1

Tom Petterson botanikus kivette a fotóstáskát a kocsiból, és kicsit gyönyörködött a tükörsima fjordra néző panorámában, majd elindult felfelé az erdőn át. A hűvös, kora októberi szombaton a nap elragadó fényben fürösztötte a tájat, lágy fénysugarak hullottak a sárga és piros őszi falevelekre, melyek készültek lepotyogva helyet szorítani a télnek.

Tom Petterson imádta a munkáját. Főleg, ha a szabadban dolgozhatott. Oslo és Akershus megye államigazgatása alkalmazta, hogy nyilvántartásba vegye az északi sárkányfű, az Oslofjord környékén élő veszélyeztetett növényfaj példányait. Nemrégiben új tippeket kapott a blogján keresztül, és mára azt tervezte, hogy nyilvántartásba veszi az igen ritka növény újonnan felfedezett példányainak számát és pontos helyét. Az északi sárkányfű tíz-tizenöt centi magasra nő, kék, sötétkék vagy kékeslila virága ilyenkor ősszel kiszárad, és barna termései kalászszerű fürtöket képeznek. Nemcsak maga a növény ritka, otthont is ad a rendkívül ritka sárkányfű fénybogárnak. Ez a pici, kékesen ragyogó bogár csak ezekben a virágokban képes élni. Tom Petterson arcán mosoly terült el, ahogy a figyelmes, amatőr botanikus útmutatását követve letért az ösvényről és a természet csodájára gondolt. Olykor átsuhant ez a fején, bár soha nem mondta ki hangosan, mert abban a hitben nevelték, hogy egyáltalán nincs isten, erről a szülei gondoskodtak, de attól még olykor ezt gondolta. A teremtés. A pici és nagy dolgok gyönyörű egysége. A madarak, melyek déli irányban óriási távokat repülnek át minden évben pontosan ugyanoda, párzani. A levelek, melyek minden évben ugyanakkor színt váltanak, élő műalkotássá varázsolva a fákat és a talajt. Nem, tényleg soha nem mondta ki hangosan, de gyakran átsuhant az agyán.

Tom Petterson az Oslói Egyetem Élettani Intézetében dolgozott. Itt végezte a tanulmányait, és miután lediplomázott, állásajánlatot kapott. Az előző nyáron pusmogni kezdtek a folyosókon az intézetvezetői pozícióról, de Tom Petterson semmit nem tett, hogy megszerezze. Intézetvezető? Nem, a papírmunka nem neki való. Szerette az állását, a kiruccanásokat a természetbe, ezért lett botanikus, nem azért, hogy értekezleteken üljön.

Amikor felhívták a megyei államigazgatásból, büszkén vállalta a megbízatást. Az északi sárkányfű védelmezője, igen, szíves örömest vállalta a címet. A botanikus halványan elmosolyodott, amikor eszébe jutott néhány évvel ezelőtti felfedezése Snarøyán. Rengeteg növényt talált a milliomosok édenében. Persze ennek nem mindenki örült egyformán. Akik megvették a telkeket, ahol Petterson megtalálta a növényeket, jobban örültek volna, ha békében felépíthetik a villájukat és medencéjüket, de az északi sárkányfüvet védi a Berni Egyezmény, és semmi szín alatt nem szabad háborgatni. Petterson két nagy fenyő között jobbra fordult, és egy patakot követett arra, ahol a növényeket állítólag látták, és közben megint elmosolyodott kissé. Tom Petterson megszállott környezetvédő volt, és örült, hogy akkor egyszer egy piciny növény csatát nyert a markológépekkel szemben.

Átlépett egy patak fölött, de egyszer csak megtorpant, amikor zörgést hallott az előtte elterülő bozótból. Petterson lövésre készen megemelte a fényképezőgépet. Borz? Nem azt látott? Ezt a fénytől óvakodó állatot, mely közel sem volt annyira elterjedt, mint sokan hitték? A hangokat követve egy tisztáson találta magát, de legnagyobb csalódására nem látott semmit. Hiányzott a blogjáról egy jó kép egy borzról, és szép kis történet is lett volna, három sárkányfű és egy borz. Tökéletes szombati kirándulás.

Kint, a tisztás közepén hevert valami.

Egy fakókék, meztelen test.

Egy lányé?

Tizenévesé?

Tom Petterson annyira összerezzent, hogy elejtette a fényképezőgépet, és észre sem vette, amikor a lába előtti hangába esett.

Halott lány feküdt a tisztáson.

Tollak?

Úristen.

Meztelen, tizenéves lány feküdt az erdőben.

Tollakkal körülvéve.

Szájában fehér liliom.

Tom Petterson sarkon fordult, lélekszakadva átcsörtetett a sűrű növényzeten, megtalálta az ösvényt, futott, ahogy bírt, eljutott az autóhoz, és hívta a 112-t.

2

Holger Munch gyilkossági nyomozó a kocsijában ült egykori røai otthona előtt, és már bánta, hogy elfogadta a meghívást. Volt feleségével, Mariannéval élt ebben a fehér családi házban, de tíz éve be sem tette a lábát. A testes nyomozó cigarettára gyújtott, és letekerte az ablakot. Néhány napja volt az éves egészségügyi ellenőrzésen, és az orvos ismét azt tanácsolta neki, hogy egyen kevesebb zsíros ételt és szokjon le a dohányzásról, de ez nem szerepelt az ötvennégy éves rendőr tervei között. Legalábbis az utóbbi semmiképpen. Holger Munchnak kellett a cigaretta a gondolkozáshoz, és örömét lelte agya használatában, erről volt szó. Holger Munch szerette a sakkot, a keresztrejtvényt, a matematikát, mindent, ami beindíthatta az agysejtjeit. Gyakran a számítógépe előtt csevegett a barátaival Magnus Carlsen különböző sakkmérkőzéseiről vagy kisebb-nagyobb matematikai talányok megoldásairól. A minap is kapott egy feladványt mailben Jurij barátjától, egy minszki professzortól, akivel néhány éve, a neten ismerkedett meg.

Egy fémrúd áll egy tóban. A rúd fele a föld alatt van. A rúd harmada a víz alatt van. Nyolc méter kiáll a víz fölé. Milyen hosszú a rúd?

Üdv, J.

Munch gondolkozott egy kicsit, mielőtt rájött a válaszra, és éppen készült mailt küldeni, de megzavarta a telefon csörgése. Ránézett a kijelzőre. Mikkelson. A főnöke a grønlandi kapitányságról. Munch hagyta néhány másodpercig csöngeni a telefont, fontolgatta, hogy felveszi, de végül úgy döntött, kinyomja. Megnyomta a piros gombot, és visszatette a készüléket a zsebébe. Ez az idő most a családé. Ezt rontotta el annak idején, bő tíz éve. Nem szánt elég időt a családjára. Egész nap dolgozott, és amikor hazament, még akkor is máshol járt az esze. Most meg megint itt áll a ház előtt, ahol a volt felesége él valaki mással.

Holger Munch kicsit megvakarta a szakállát, és a tükörbe nézve meglátta a nagy, rózsaszín, arany szalagos ajándékot a hátsó ülésen. Marionnak, az unokájának születésnapja volt. Hatéves a kis csillag. Ezért egyezett bele, hogy eljön Røába, pedig elhatározta, hogy soha többé nem teszi be a lábát ebbe a házba. Munch mélyen beleszívott a cigarettába, és megtapogatta a vájatot az ujján, ahol nemrégiben még a jegygyűrűje volt. A szakítás után még tíz éven át viselte. Nem tudta magát rávenni, hogy levegye. Marianne. Ő volt a nagy szerelme. Azt hitte, örökké együtt lesznek, és a szakítás óta egyetlenegy randin sem volt. Nem mintha nem lett volna lehetősége. Több nő is szemet vetett rá, de neki egyszerűen nem volt hozzá kedve. Nem tűnt helyénvalónak, de most végre megtette. Levette a jegygyűrűt. Betette a fürdőszobai gyógyszeres szekrénybe. Nem bírta magát rávenni, hogy eldobja. Bár már eltelt tíz év, szabad még reménykedni? Vagy rosszul teszi? Azt kellene tennie, amit több barátja mindig is tanácsolt? Továbblépni? Keresni valaki mást?

Holger Munch nagyot sóhajtott, beleszívott a cigarettába, és megint ránézett a nagy, rózsaszínű ajándékra. Talán ezúttal is elszaladt vele a ló. A lánya, Miriam sokat perlekedett vele az évek során, mert úgy gondolta, Munch elkényezteti a kis Mariont. Megad neki bármit, amire csak rámutat. Holger Munch most olyasmit vett, ami politikailag nem korrekt, de tudta, hogy az unokája mindennél jobban vágyik rá. Barbie babát, nagy Barbie-házzal és saját Barbie-autóval. Lényegében hallotta a lánya kiselőadását. Az elkényeztetett gyerekekről. A női testről, a példaképekről és eszményekről, de az ég szerelmére, ez csak egy baba, nem? Mi baja lehet tőle, ha egyszer ezt szeretné az a kislány?

Megint megszólalt a telefonja, megint Mikkelson hívta, és Munch ismét elutasította a hívást. Amikor a telefon harmadjára is megszólalt, kis híján felvette. Mia Krüger. Szívélyes gondolatokat küldött az ifjú kolleginának, de őt sem vette fel. A család ideje. Majd visszahívja. Talán isznak egy csésze teát a Justisenben az este folyamán? A ma esti szeánsz után biztos rá fog férni. Egy beszélgetés Miával. Régen nem beszélgettek, és hiányzott neki.

Csupán néhány hónapja hozta haza az ifjú kolleginát egy Trøndelaghoz közeli szigetről. Mia elszigetelte magát a külvilágtól, nem vitt magával telefont, Munch kénytelen volt egészen Værnesig felrepülni, kocsit bérelni és rávenni a helyi rendőrséget, hogy vigyék őt át hajón, hadd keresse meg a nőt. Elvitte magával egy ügynek az aktáját. Ezzel tudta visszacsalogatni Miát a fővárosba. Holger Munch mindenkit nagyon tisztelt a testületnél, de Mia Krüger egészen egyedülálló volt. Munch egy régi kollégája, a rektor javaslatára a Rendőrtiszti Főiskoláról emelte ki Miát még mielőtt végzett volna, huszonegynéhány éves korában. Egy kávézóban találkoztak, nem hivatalosan, házon kívül. Mia Krüger. Fiatal lány fehér pulóverben és fekete, szűk nadrágban, hosszú, fekete haja akár egy indiáné. Ennyire tiszta, kék szempárt Munch még életében nem látott. Mia azonnal levette a lábáról. Értelmes, magabiztos, nyugodt. Mintha pontosan tudta volna, hogy vizsgán veszt részt, de attól még udvariasan válaszolgatott, és szeme csillanása mintha azt mondta volna, hülyének néz, vagy mi?

Évekkel ezelőtt Mia Krüger elvesztette az ikertestvérét, Sigridet. A lányt holtan találták egy tøyeni pincében, herointúladagolás végzett vele. Mia a testvére fiúját okolta. Évekkel később egy rutinellenőrzés során egy Tryvann melletti lakókocsiban véletlenül megint a fiúba botlottak, egy újabb áldozattal az oldalán. Mia Krüger felindulásában megölte: kétszer mellkason lőtte. Holger Munch maga is jelen volt, és tudta, hogy Mia tette könnyen magyarázható önvédelemmel, de amiért védelmébe vette a nőt, áthelyezték, Miát meg elküldték kezelésre. Munch közel két évet töltött a hønefossi rendőrőrsön, aztán végül visszahívták őt a mariboesgatei egység élére. Miát is visszahívta, de miután lezárult az ügy, a főnök a grønlandi kapitányságon úgy vélte, Mia továbbra is a labilitás jeleit mutatja. Mikkelson ismét felfüggesztette őt azzal, hogy be sem teheti a lábát az irodába mindaddig, amíg el nem beszélget egy pszichológussal, aki egészségesnek nyilváníthatja.

Munch újabb hívást utasított el a főnökétől, és a kocsiban ülve nézte magát a tükörben. Tulajdonképpen mit művel? Tíz év telt el, és itt ül a régi otthonuk előtt, ahol a volt felesége egy másik férfival él, és még mindig reménykedik, hogy elrendeződhetnek a dolgok?

Féleszű vagy, Holger Munch. Rád is rád férne egy pszichológus.

Munch sóhajtott, majd kiszállt a kocsiból. Időközben még hidegebb lett. A nyárnak határozottan vége, és úgy fest, hogy az ősznek is, jóllehet még csak október eleje van. Szorosabbra húzta a szövetkabátot a hasán, elővette a telefonját, és válaszolt Jurijnak.

48 méter ;) HM

Szívott egy utolsó slukkot, kiemelte a nagy csomagot a hátsó ülésről, vett két, nagy levegőt, és lassan elindult a fehér házhoz vezető murvás úton.

3

Mia Krüger látta, hogy a nagy íróasztal mögött ülő, keskeny bajuszú férfinak mozog az ajka, de képtelen volt odafigyelni. A szavak nem jutottak el a füléig. Hiányoztak neki a sirályok. A sziklákat csapkodó hullámok illata. A csend. És megint eltűnődött, miért tette ki magát ennek. Miért jött pszichológushoz? Magáról beszélni. Mintha az segítene. Kivett egy cukorkát a zsebéből, és ismét megbánta, hogy beleegyezett ebbe. Ott, helyben fel kellett volna mondania. Labilis, szolgálatra alkalmatlan.

Nyomorult Mikkleson, akinek fogalma sincs semmiről, soha nem vitt ügyet, és csak annak köszönheti a pozícióját, hogy jól tud nyalni politikusoknak. Mia felsóhajtott, és újból megpróbálta felfogni, mit mondott a férfi az íróasztal mögött. Most nyilván válaszolnia kéne, de nem hallotta a kérdést.

– Hogy érti? – kérdezte, és eszébe jutott a fiatal, sovány, borotvált tarkójú, szőke frufrus lány, akit látott kijönni a nagy ajtón, míg várt a teremben, számára semmitmondó címlapú magazinokkal körülvéve. Gyógyuljon meg mentális tréninggel! Egy-kettőre formába jöhet.

– A tabletták? – kérdezte a pszichológus, nyilván már harmadjára, és a székében hátradőlve levette a szemüvegét.

A bizalmas légkör jele. Így akarta jelezni, hogy Mia itt biztonságban érezheti magát. Mia sóhajtott, és a nyelvére tette a cukorkát. Ennek a férfinak fogalma sincs, kivel beszél, mi? Mia kiskora óta belelátott az emberekbe. Ezért hiányoztak neki a sirályok. Ott nem volt semmi aljasság. Csak a természet. A sziklákat csapdosó hullámok. A csend és a semmi hangja mindenhol.

– Rendben – mondta Mia, remélve, hogy jó választ ad.

– Vagyis leállt velük? – kérdezte a pszichológus, és visszatette a szemüvegét.

– Hetek óta egyet sem vettem be.

– És az alkohol?

– Hosszú ideje egy cseppet sem ittam – mondta Mia, ezúttal is elferdítve az igazságot.

A férfi feje fölött lógó órára nézett, a túl lassan araszoló mutatókra, amelyekből le tudta olvasni, hogy itt kell még lennie egy darabig. Ismét gyűlölködve gondolt Mikkelsonra, aztán a pszichológusra, akinek Oslo elegáns nyugati felében is voltak irodái, de ez utóbbit visszavonta. Nem ő tehet róla. Ő csak segíteni akar. És állítólag a jó szakemberek közé tartozott. Mattias Wang, pszichológus. Igazság szerint Miának szerencséje volt, csak kinézett egy nevet a neten, miután eldöntötte, hogy ad egy esélyt a dolognak. Nem akart azok közül választani, akik a testület rendelkezésére álltak. Titoktartási kötelezettség odalent, Grønlandon? Nem túl valószínű, hogy neki, Mia Krügernek járna.

– Beszélnünk kellene kicsit Sigridről.

Mia eddig nem volt eléggé résen, de most újra páncélt öltött. Akármilyen jóságos és kedves Wang, Mia nem azért jött, hogy kiöntse a szívét. Vissza akart menni dolgozni. Eljárni pszichológushoz. Megszerezni a szükséges papírt. Teljesen gyógyultnak tűnik, társalgása megfelelő, érti a problémáit. Javaslom a szolgálati viszony teljes visszaállítását, azonnal hatállyal.

Mia magában elmosolyodott, és képzeletben újból beintett Mikkelsonnak.

Szolgálatra alkalmatlan.

Baszódj meg, először nyilván ezt gondolta, de aztán eltöltött öt hetet egyedül az új lakásban, amit Bislettben vett, kartondobozok között, melyeket nem bírt kinyitni. A teste továbbra is szűkölve kérte a tablettákat, melyekkel oly sokáig tömte, és Mia e testbe zárva végül beadta a derekát. Elvesztett már mindenkit, akit szeretett. Sigridet. Az anyját. Az apját. Nagymamát. Az Åsgårdstrand melletti temetőből már csak ő hiányzott. Nem vágyott másra, csak hogy elhagyhassa a világot. Megszabadulhasson a nyomorúságtól. De egy idő elteltével Mia rájött, hogy valójában kedveli a kollégáit. Miután visszaállt dolgozni a szigeten töltött magányos időszak után, úgy érezte, talán elképzelhető, talán mégsem kizárt, hogy az életnek van értelme. Mindenesetre egy próbát megér. Egy időre. Ezek rendes emberek. Jó emberek. Akiket valójában kedvel. Munch. Curry. Kim. Anette. Ludvig Grønlie. Gabriel Mørk.

– Sigrid? – kérdezte ismét az íróasztal mögött ülő férfi.

– Igen? – mondta Mia, és gondolatai megint elkalandoztak, megint a lányra gondolt, akit látott kilépni a rendelőből, akinek őelőtte volt időpontja. Vagy tizenöt évvel fiatalabb lehetett nála, de pont ugyanúgy szégyellte magát, én is ide járok, én sem vagyok normális.

– Rá kell térnünk – mondta a pszichológus.

Ezúttal Mia már nem szabadul.

Sigrid Krüger.

Testvér, barát és lány.

Született 1979. november 11-én, elhunyt 2002. április 18-án.

Szeretetünk örök, hiányod csillapíthatatlan.

A pszichológus újra levette a szemüvegét, és megint hátradőlt a székében.

– Most már beszélnünk kell róla, nem gondolja?

Mia felhúzta a cipzárt a bőrkabátján, és a fali órára mutatott.

– Mindenképpen – mondta halvány mosollyal az arcán, és bólintott. – De ezt a legközelebbi időpontra kell halasztanunk.

Mattias Wang szinte csalódottan konstatálta, hogy a mutatók szerint a foglalkozásnak vége.

– Jó, rendben – mondta, és letette a tollát az asztalon heverő noteszra. – Jövő héten ugyanekkor?

– Jó.

– Nagyon fontos lenne… – kezdte a bajuszos férfi, de Mia már kifelé fordult az ajtón.

4

Holger Munch kissé bosszús volt, ugyanakkor meg is könnyebbült, amikor tíz év után először belépett régi otthonába. Bosszankodott, amiért beleegyezett, hogy itt ünnepeljék Marion születésnapját. És megkönnyebbült, mert kicsit tartott a belépéstől a régi emlékek közé; nem tudta, hogyan fogja viselni. Ez a ház azonban már nem is hasonlított arra, ahol ő lakott. Felújították, kiütöttek pár falat, új színekkel festettek ki. Munch meglepetten állapította meg, hogy korábbi otthona valójában egész csinos lett, és minél tovább nézelődött, annál jobb kedvre derült. Rolfnak, a hurumi tanárnak sem látta nyomát. Talán mégsem lesz annyira rémes ez a délután? Marianne ugyanazzal az arckifejezéssel nyitott ajtót, mint az összes korábbi alkalommal, amikor kénytelenek voltak találkozni – konfirmációkon, születésnapokon, temetéseken –, és mondott egy udvarias, kedélyes sziát. Semmi ölelés, semmi gyengéd gesztus, de elmaradt a keserűség, csalódás és a gyűlölködő tekintet is, amely a válás utáni első pár alkalmat jellemezte. Csak egy kimért, de attól még kedélyes mosoly, szia, Holger, ülj csak le a nappaliban, éppen Marion tortáját díszítem, hat gyertya. Mit szólsz, milyen nagy már?

Munch felakasztotta a kabátját az előszobában, és készült bevinni az ajándékot a nappaliba, amikor halk sikkantást hallott, majd izgatott lépéseket lefelé a lépcsőn.

– Nagypapa!

Marion odafutott hozzá, és hosszasan átölelte.

– Ez az enyém? – kérdezte a kislány, és elkerekedett szemmel nézte a rózsaszín ajándékot.

– Isten éltessen – mondta Munch mosolyogva, és megsimogatta unokája haját. – Milyen érzés hatévesnek lenni?

– Igazság szerint semmi különös, majdnem pont olyan, mint tegnap, amikor ötéves voltam – jött a koravén válasz, és Marion le sem vette a szemét az ajándékról. – Kinyithatom most rögtön, nagypapa? Na, kinyithatom?

– Meg kell várni a felköszönést – mondta Miriam, aki időközben szintén lejött az emeletről. Odament Munchhoz, és átölelte.

– Jó, hogy el tudtál jönni, apa. Jól vagy?

– Remekül – mondta Munch, és segített neki bevinni a nagy ajándékot a nappaliba, egy asztalhoz, amin máris sok csomag sorakozott.

– Hú, ez mind az enyém, jaj, mikor bonthatom már ki őket…? – esedezett a kislány, és látszott rajta, úgy véli, már így is túl sokat kellett várnia.

Munch a lányára nézett, és ő rámosolygott. Jól esett Munchnak ez a pillantás. A válás után a kapcsolatuk enyhén szólva barátságtalan volt, de az utóbbi hónapokban a lánya iránta érzett gyűlölete mintha lassan kezdett volna kihunyni.

Tíz év. Fagyos kapcsolat apa és lánya között. A válás miatt. Mert túl sokat dolgozott. És aztán különös módon a munkájának köszönhetően javult megint a viszonyuk, mintha mégiscsak lett volna igazság a földön. Szűk hat hónapja volt egy kemény ügyük, talán a legnehezebb az egység történetében, ami közvetlenül érintette Miriamot és Mariont. Az ötéves kislányt elrabolta egy beteg ember, és akár még jobban is eltávolodhattak volna egymástól. A lánya felelősnek tarthatta volna őt a történtekért, de az ellenkezője történt, Miriam egyáltalán nem hibáztatta az apját, csak hihetetlenül boldog volt, hogy az egység megoldotta az ügyet. Újfajta tiszteletet ébresztett benne. Munch mintha a szemén látta volna: Miriam másképp nézett az apjára, megértette, milyen fontos munkát végez. Mindketten jártak terápiára egy ügyes rendőrpszichológushoz, Miriam is, Marion is, hogy feldogozzák a rémségeket, de szerencsére a kicsiben mintha nem hagyott volna mély nyomot. Talán túl fiatal volt ahhoz, hogy megértse, mennyivel rosszabbul is végződhetett volna a történet. Persze néhány éjszakán Marion sírva riadt fel rémálmaiból, de gyorsan elmúlt. Az anyát természetesen nehezebben érintette az eset, ő még eljárt a beszélgetésekre Marion nélkül is. Talán még mindig eljár, ezt Munch nem tudta biztosra, annyira még nem volt szoros a kapcsolatuk, hogy mindent eláruljon neki. De mindenesetre jó úton haladnak.

– Hol van Johannes? – kérdezte Munch, miután helyet foglaltak a kanapén.

– Jaj, ne is mondd, ügyeletes, és hívták az Ullevålból. Mennie kellett. Jön, ha majd tud. Tudod, fontos emberek számára a munka tud rémes is lenni – mondta Miriam, és rákacsintott az apjára.

Munch kedvesen visszamosolygott, köszönetképpen.

– Kész a torta – mondta Marianne mosollyal az arcán a nappaliba lépve.

Holger Munch lopva ránézett. Nem akarta megbámulni, de nem tudta levenni róla a szemét. Egy pillanatra találkozott a tekintetük, és Munch hirtelen kedvet érzett visszacsalogatni őt a konyhába, hogy szorosan magához ölelje, pont, mint a régi, szép időkben, de szerencsére összeszedte magát: Marion is segített, mivel szinte már képtelen volt türtőztetni magát.

– Most már kinyithatom őket? Az ajándékok sokkkkal fontosabbak, mint az a buta köszöntő dalocska.

– Éneklünk, aztán elfújod a gyertyákat, tudod jól – mondta Marianne, és megsimogatta az unokája haját. – És várunk, míg mindenki megérkezik, hadd lássák, mennyi mindent kaptál.

Marianne, Miriam, Marion és ő. Holger Munch tulajdonképpen nem is kívánhatott volna kellemesebb körülményeket egy jó délutánhoz. De exneje szavai mintha színházban hangoztak volna el egyfajta végszóként, mert nyílt a bejárati ajtó, és Rolf, a hurumi tanár lépett be mosolyogva, hatalmas virágcsokorral a kezében.

– Szia, Rolf – nevetett Marion, és az ajtóhoz futott, hogy megölelje a férfit.

Munch kis nyilallást érzett, amikor a parányi karok az általa cseppet sem kedvelt férfi köré fonódtak, de gyorsan elmúlt. Ezt a kislányt mindennél jobban szerette a világon, és Marion persze ebbe született bele. Nagypapa – egyedül. Nagymama és Rolf – együtt.

– Nézd, mennyi ajándékot kaptam!

Behúzta a hurumi tanárt a nappaliba, hadd lássa a megrakott asztalt.

– De jó! – mondta a tanár, és megsimogatta a kislány haját.

– Ez is az enyém? – kérdezte mosolyogva Marion, és a nagy virágcsokorra mutatott.

– Nem, az a nagyié – pillantott a tanár Mariannéra, aki mosolyogva állt az ajtónyílásban.

Munch meglátta, milyen tekintettel nézi Rolfot az exneje. És ezzel véget ért. A jó érzés. Az idill. A látszatidill.

Felállt, hogy köszönjön, kezet fogott a tanárral, és végignézte, ahogy a férfi, akit valójában gyűlöl, átnyújtja az ő exnejének a pazar virágcsokrot és arcon csókolja.

Szerencsére Marion megint a megmentésére sietett: a kislány immár vörös volt az izgalomtól, és nem volt hajlandó tovább várni.

– Na, legyünk túl a köszöntésen, énekeljetek – türelmetlenkedett hangosan a kislány, ezzel szívélyesen emlékeztetve Munchot, hogy miért is jött valójában.

Gyorsan énekeltek, mert Marion úgysem figyelt oda. Elfújta a gyertyákat, és az ajándékokra vetette magát.

Szűk fél óra alatt a kislány végzett, és szinte kimerülten ült az ajándékok előtt. A Barbie és a kiegészítők tetszettek neki, a nagyapja nyakába ugrott, és még ha Munch számított is egy rosszalló pillantásra Miriamtól, amiért megint elkényezteti az unokáját és rosszul választott, ez elmaradt. A lánya csak mosolygott, szinte már hálásan, és Munch úgy érezte, minden teljesen rendben van.

Az ajándékok kibontása után következett egy feszült pillanat. Marianne és a tanár az asztal túloldalán ült a kanapén, senki nem vágyott a kényszeredett társalgásra, de Munch szerencsére megint megmenekült, ezúttal a telefonja húzta ki a csávából. Megint Mikkelson kereste, és ez most éppen kapóra jött. Munch elnézést kért, kiment a lépcsőre, rágyújtott az áhított cigarettára, és felvette a telefont.

– Igen?

– Most már nem veszed fel a telefont, vagy mi? – morogta egy bosszús hang a vonal másik végén.

– Családi összejövetel – felelte Munch.

– De aranyos – gúnyolódott Mikkelson. – Igazán sajnálom, hogy megzavarom az idillt, de szükségem van rád.

– Mi történt? – kérdezte kíváncsian Munch.

– Tizenéves lány – mondta Mikkelson már kissé derűsebben.

– Hol? – kérdezte Munch.

– Hurum mellett. Egy kiránduló találta meg néhány órája.

– És biztos?

– Mi?

– Hogy 223-as.

Munch hosszan beleszívott a cigarettába. Hallotta a kis Marion nevetését odabentről. Valaki kergette őt keresztül a házon, nyilván az a féleszű, aki az ő helyébe lépett. Munch bosszúsan csóválta a fejét. Szülinap a régi házban. Hogy jutott egyáltalán eszébe idejönni?

– Sajnos igen – felelte Mikkelson. – Azonnal ki kell menned oda.

– Jól van, indulok – mondta Munch, és letette.

Eldobta a cigarettát, és elindult lefelé a lépcsőn, amikor nyílt az ajtó, és Miriam kijött utána.

– Minden rendben, apu? – kérdezte a lánya aggódó tekintettel.

– Tessék? Igen, csak… a munka.

– Jól van – mondta Miriam. – Csak gondoltam, el kéne…

– Mi az, Miriam? – kérdezte Munch türelmetlenül, de lehiggadt, és óvatosan megcirógatta a lánya vállát.

– Készülj a bejelentésre – mondta Miriam, de nem nézett az apja szemébe.

– Milyen bejelentésre?

– Összeházasodnak – bökte ki Miriam, továbbra sem nézve rá.

– Kik?

– Anyu és Rolf. Próbáltam meggyőzni, hogy talán nem ez a legmegfelelőbb alkalom, de… mindegy. – Miriam most már ránézett, szemmel láthatóan aggódott.

– Visszajössz?

– Közbejött valami – felelte Munch kurtán, és nem tudta, mi mást mondhatna.

Összeházasodnak? Olyan jól indult a délután… azt hitte… igen, mit is hitt tulajdonképpen? Bosszankodott saját ostobaságán. Mire számított? Félkegyelmű. De most más dolga van. Sokkal fontosabb.

– Akkor lépsz? – kérdezte Miriam.

– Igen – felelte Munch.

– Várj egy kicsit, hozom a kabátodat – mondta Miriam, és a szövetkabáttal jött vissza.

– Gratulálj a nevemben is – vetette oda Munch szárazon, és elindult a kocsi felé.

– Majd hívj, jó? Szeretnék beszélni veled valamiről, fontos lenne, majd ha alkalmas, rendben? – kiáltott utána Miriam.

– Hogyne, Miriam. Hívlak! – mondta Munch, majd végigkocogott a murvás úton, bepattant a fekete Audiba, és beindította a motort.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős szerkesztő: Tracikievicz Zsófia
Szerkesztette: Markwarth Zsófia
Műszaki vezető: Multas Ágnes
Borító: Földi Andrea
Tördelés: Pénzes Dániel
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2016-ban, Budapesten.
ISBN 978-963-293-556-0
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0