Copyright © Levon Publishing Ltd., 2015

Hungarian translation © Sziklai István, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The Taming of the Queen, Touchstone,

a Division of Simon and Schuster, Inc. 2015

Borítókép © Brigdeman/Cultiris

A borító a The Family of Henry VIII című festmény felhasználásával készült (VIII. Henrik családja, 1545 k., olaj, vászon, angol iskola, 16. század).

Fordította Sziklai István

ISBN 978-963-433-010-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Papp Sándor Zsigmond

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Rajka Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kállai Zsanett

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Maurice Huttnak, 1928–2013

Geoffrey Carnallnak, 1927–2015

HAMPTON COURT-PALOTA, 1543 TAVASZA

Úgy állt előttem, mint valami széles tölgy, arca, akár a legfelső ágak között fennakadt hold, gyűrött ráncai jóindulatú mosolyra húzódnak. Felém hajol, és ez olyan, mintha egy fa zuhanna rám. Állom a sarat, de közben arra gondolok, hogy ez a férfi biztosan nem fog letérdelni, ahogy egy másik térdelt a lábam előtt még tegnap, és borította el a kezem csókjaival. Mert ha ez a hegyomlás méretű ember valaha is térdre ereszkedne, utána kötelekkel kellene talpra rángatni, akár az árokba zuhant ökröt. Mellesleg pedig, ő nem térdel le senki előtt.

Úgy vélem, szájon sem csókolhat, itt nem, ebben a hosszú teremben, aminek zenészek ülnek az egyik végén, és mindenki ki-be járkál. Erre biztosan nem kerülhet sor ebben a modoros udvarban, azt a nagy holdvilágképét biztosan nem nyomja az enyémhez. Felnézek az emberre, akit anyám és összes barátnője egykor úgy bálványozott, mint Anglia legjóképűbb férfiját, a királyt, akiről minden lány álmodozott, és elsuttogok egy fohászt, hogy bárcsak ne mondta volna azokat a szavakat, amelyeket az imént mondott. Bizarr, de azért imádkozom, hogy bárcsak rosszul értettem volna.

Magabiztosan, némán várja a beleegyezésemet.

Én pedig ráébredek, hogy ez most már így lesz, egészen addig, amíg a halál el nem választ minket: várni fogja a beleegyezésemet, vagy anélkül teszi tovább a dolgát. Hozzá kell mennem ehhez a férfihoz, aki mindenki más fölé tornyosul, és mindenki más felett áll. A halandók felett, akár egy égitest, nem sokkal elmaradva az angyaloktól: ő Anglia királya.

– Nem térek magamhoz a meglepetéstől e kegy hallatán – hebegem.

Apró, eddig lebiggyesztett szája most mosolyra húzódik. Látom sárgás fogait, és megérzem öreg kutyákat idéző szájszagát.

– Nem vagyok rá érdemes.

– Majd megmutatom, hogy mennyire érdemes rá – nyugtatgat.

A nedves ajkára kúszó szemérmes mosoly rémes erővel ébreszt rá, hogy egy rothadó testbe zárt élvhajhász áll előttem, és hogy a szó minden értelmében a felesége leszek; ő fog ágyba vinni, míg én egy másik férfi után epekedem.

– Imádkozhatok, és gondolkozhatok ezen a csodálatos ajánlaton? – habogom alázatosan. – Nem térek magamhoz a meglepetéstől. És még csak nemrég jutottam özvegységre…

Bozontos, homokszínű szemöldöke összeugrik; nincsenek ínyére e szavak.

– Időre van szüksége? Hát nem ebben reménykedett?

– Minden nő ezt reméli – nyugtatom meg sietve. – Nincs az udvarnál olyan hölgy, aki ne ebben reménykedne, nincs senki az országban, aki ne erről álmodozna. És én is közéjük tartozom. De nem vagyok rá méltó!

Így már jó, sikerült kiengesztelnem.

– El sem hiszem, hogy valóra vált az álmom – cifrázom a dolgot. – Csak időre van szükségem, mire felfogom, milyen nagy szerencse ért. Mintha egy tündérmesébe keveredtem volna!

Bólint. Szereti a meséket, az álruhákat és a színjátszást, és mindenféle hóbortos színlelést.

– Megmentettem önt – közli. – És most felemelem a semmiből a világ legnagyszerűbb helyére. – Öblös és magabiztos hangja, amit egész életében a legfinomabb borok és a legzsírosabb falatok alakítottak, önelégülten cseng, de az az apró szempár metszően vizslat.

Erőnek erejével nézek bele abba a kutató szempárba, ami a vaskos szemhéj alól néz le rám. Nem a semmiből emelt fel, mert én nem valami sehonnai vagyok: a kendali Parrok közé születtem, néhai férjem Neville volt, akinek családja nevezetes Anglia messzi északi tájain, noha ő soha életében nem járt arrafelé.

– Egy kis időre van szükségem – alkudozom. – Hogy felfogjam ezt a váratlan örömet.

Kövérkés kezével apró mozdulatot tesz, jelezve, hogy annyi időt kapok, amennyit csak akarok. Pukedlizem, és elhátrálok a kártyaasztaltól, ahol hirtelen a legnagyobb téttel állt elő, amit egy nő csak kockáztathat: az életével folytatott hazárdjátékkal. A törvény tiltja, hogy hátat fordítsak neki: egyesek titokban azon élcelődnek, hogy így biztonságosabb, mert szemmel lehet tartani. Hat lépést hátrálok a hosszú karzaton, a tavaszi napsütés áttűz a magas ablakokon, egyenesen szerényen lehajtott fejemre, majd ismét pukedlizem egyet, szememet lesütve. Amikor felegyenesedem, ő még mindig derűsen mosolyog rám, és még mindig engem figyel mindenki. Én is mosolyra húzom a szám, és lépkedek hátrafelé, a fogadótermébe vezető, csukott ajtó felé. Mögöttem az őrök kitárják a szárnyakat, hogy kijuthassak, én pedig hallom odakint az emberek mormolását, azokét, akik nem részesülhettek a megtiszteltetésben, hogy a király a jelenlétével tüntesse ki őket, és ők is engem néznek, ahogy ismét pukedlizem a küszöbön, a nagy király pedig tekintetével követi távozásomat. Tovább hátrálok, amíg az őrök be nem csukják a kétszárnyú ajtót, elrejtve engem a tekintete elől, én pedig meghallom a dobbanást, ahogy alabárdjuk vége a földhöz koppan.

Egy pillanatig csak állok ott, szemközt a faragott fakazettákkal, már-már képtelenül arra, hogy megforduljak végre, és szembenézzek a zsúfolt terem kíváncsi tekinteteivel. Most veszem csak észre – amint a vastag ajtó elválaszt minket –, hogy remegek, és nemcsak a kezem, nemcsak a térdem reszket, hanem testem minden egyes idegszála úgy reszket, mintha lázas volnék, úgy vacogok, mint a búzatáblában rejtőző nyúl, ahogy egyre közelebbről és közelebbről hallja az aratók kaszájának suhogását.

Már jóval elmúlt éjfél, mire mindenki nyugovóra tér, én pedig kék köpenyt kanyarítok fekete szatén hálóingem fölé, ami olyan sötét, akár az éjszakai égbolt színeiben játszó árnyék, nesztelenül kisurranok a női lakosztályból, és lefelé indulok a nagy lépcsőn. Senki sem lát, ahogy lépkedem. Arcomba húzom a kámzsát, de ebben az udvarban amúgy is évek óta adják-veszik a szerelmet. Senki sem kíváncsiskodik túlzottan, ha egy nő rossz szobába téved éjfél után.

Szeretőm ajtaja előtt nem állnak őrök, és nincs bezárva, ahogy ígérte. Elfordítom a kilincset, és besurranok, ő pedig odabent vár rám a kandalló előtt, az üres szobában, amit csak néhány gyertya világít meg. Magas és szikár, haja, szeme sötét. Amikor meghallja lépteimet, megfordul, és a vágy felragyog komoly arcán. Megragad, fejemet erős mellkasához húzza, karja körém zárul. Egyetlen szó nélkül úgy nyomom hozzá a homlokomat, mintha a bőre alá akarnék bújni, bele a testébe. Egy pillanatra mindketten megingunk, testünk a másik illata, a másik érintése után sóvárog. Keze a fenekembe markol, felemel, és én köré fonom a lábamat. Kétségbeesetten vágyom rá. Csizmás lábával berúgja a hálószoba ajtaját, és becipel, becsapja az ajtót maga mögött, engem pedig letesz az ágyra. Letépi a bricseszét, ingét a padlóra hajítja, míg én szétnyitom a köpenyemet, a hálóingemet, ő pedig rám nehezedik, és egyetlen szó nélkül belém hatol, csak egy mélyről jövő sóhajt hallatva, mintha egész nap erre a pillanatra várva tartotta volna vissza a levegőt.

Csak ezután lihegem bele csupasz vállába.

– Thomas, hágj egész éjjel! Nem akarok gondolkodni!

Fölém magasodik, így láthatom sápadt arcát, míg vörösbarna hajam a párnára omlik.

– A Krisztusát, majd megveszek érted! – kiáltja, aztán arca megfeszül, sötét szeme kerekre tágul, és elvakítja a vágy, ahogy mozogni kezd bennem. Szélesebbre tárom a lábamat, és hallom, ahogy kapkodva lélegzem, és tudom, hogy az egyetlen szeretőmmel vagyok, aki valaha is örömet szerzett nekem, hogy az egyetlen olyan helyen vagyok a világon, ahol lenni akarok, az egyetlen helyen, ahol biztonságban érzem magam – Thomas Seymour meleg ágyában.

Nem sokkal pirkadat előtt bort tölt nekem a tálalón álló kehelybe, és aszalt szilvával meg aprósüteménnyel kínál. Iszom egy kis bort, meg csipegetek az édességből, a lehulló morzsákat begörbített tenyerem fogja fel.

– Házassági ajánlatot tett – közlöm vele kertelés nélkül.

Thomas egy pillanatra eltakarja a szemét a kezével, mintha nem bírna rám nézni, ahogy ott ülök az ágyon, vállamra omló hajjal, a mellem köré tekert takaróval, harapdálásától és csókjaitól kivörösödött nyakkal, kissé megdagadt szájjal.

– Isten óvjon minket ettől! Ó, Isten mentsen minket ettől!

– Nem akartam hinni a fülemnek.

– Beszélt a fivéreddel? A nagybátyáddal?

– Nem, csak velem, méghozzá tegnap.

– Elmondtad másnak is?

Megrázom a fejem.

– Még nem. Senki másnak nem mondanám el előtted.

– És mit fogsz tenni?

– Mit tehetnék? Engedelmeskedem – mondom komoran.

– Nem teheted – vágja rá hirtelen jött ingerültséggel. Felém nyúl, elmarja a kezem, összemorzsolva ezzel a süteményt. Feltérdel az ágyon, az ujjbegyeimet csókolgatja, mint ahogy akkor tette, amikor először mondta ki, hogy szeret, hogy a szeretőm lesz, a férjem, és soha senki nem választ el minket egymástól, hogy én vagyok az egyetlen nő, akire valaha is vágyott – valaha is! – a szeretőkkel, szajhákkal, szolgálólányokkal és annyi fehérnéppel teli hosszú élet során, hogy már nem is emlékszik, mennyien voltak. – Katalin, esküszöm, hogy nem teheted. Nem tudnám elviselni. Nem fogom hagyni.

– Nem tudom, hogyan mondhatnék nemet.

– És mit feleltél neki?

– Azt, hogy időre van szükségem. Imádkoznom és gondolkoznom kell.

Lapos hasára teszi a kezem. Érzem a meleg és nyirkos izzadságot, sötét szőrzetének puha, göndör szálait, rugalmas bőre alatt a kemény izmok domborulatát.

– Ezt tetted ma éjjel is? Imádkoztál?

– Ma bálványt imádtam – suttogom.

Lehajol, és megcsókolja a fejem búbját.

– Eretnek! Mi lenne, ha azt mondanád neki, hogy már megkérték a kezedet? Hogy titokban már el is vett valaki.

– Te? – kérdezem őszintén.

Állja a kihívást, mert vakmerő: legyen bármilyen veszély, bármilyen vész, Thomas úgy iramodik meg felé, mintha csak májusnapi játék lenne, mintha csak akkor élne igazán, ha kardnyújtásnyira jár tőle a halál.

– Igen, én – vágja rá szemtelenül. – Még szép, hogy én! Még szép, hogy össze kell házasodnunk. De azt is mondhatjuk, hogy már megtettük!

Úgy akartam, hogy kimondja, ha már én nem merem.

– Nem dacolhatok vele. – Elcsuklik a hangom, amikor arra gondolok, hogy el kell hagynom Thomast. Érzem, hogy forró könnycseppek hullnak az arcomra. Felemelem a takarót, és letörlöm őket.

– Ó, Istenem, soha többé nem látlak viszont!

Erre elszörnyedt képet vág. Hátradől, a sarkára ül, az ágy kötélzete megnyikordul a súlya alatt.

– Ez nem történhet meg. Csak most lettél szabad… fél tucatszor sem voltunk még együtt… engedélyt kérek a királytól, hogy elvehesselek! Hiszen csak az özvegyi mivoltod miatt, tiszteletből vártam eddig!

– Látnom kellett volna a jeleket. Ő küldte azokat a gyönyörű ruhaujjakat, ragaszkodott hozzá, hogy a gyászomat félretéve az udvarba menjek. Mindig felkeresett Mária úrnő termeiben, és örökösen rajtam tartotta a szemét.

– Azt hittem, csak udvarol. Nem te vagy az egyetlen. Rajtad kívül ott van még Catherine Brandon, Mary Howard… Sosem gondoltam, hogy a szándékai komolyak lehetnek.

– A fivéremet messze érdemein felül kegyelte. Isten a megmondhatója, hogy Williamet nem a képességei miatt nevezték ki a határ menti területek helytartójává.

– De hát olyan öreg, hogy az apád lehetne!

Keserűen elmosolyodom.

– Ugyan, melyik férfi tiltakozna egy fiatalabb ara ellen? Tudod, szerintem ő már azelőtt szemet vetett rám, hogy a férjem meghalt volna, Isten nyugosztalja!

– Tudtam! – csap tenyerével az ágy egyik faragott oszlopára. – Tudtam! Láttam a szemében, amikor a teremben követett vele. Láttam, amikor küldött neked egy kis falatot ebből vagy abból a vacsora alatt, és ahogy a kanalát nyalogatta azzal nagy, húsos nyelvével, amikor megkóstoltad. Nem bírom elviselni még a gondolatát se, hogy az ágyába hurcoljon, és hogy ide-oda rángasson a vén kezével.

Elszorul a torkom, de visszafojtom a félelmeimet.

– Tudom. Tudom. A házasság sokkal rosszabb lesz, mint az udvarlás, pedig már az udvarlás is olyan, mint egy össze nem illő színészek játszotta darab, ahol elfelejtettem a szövegemet. Annyira félek. Édes Istenem, Thomas, el sem tudom mondani neked, hogy mennyire félek. Az utolsó királyné… – Elhal a hangom. Képtelen vagyok kimondani a nevét. Howard Katalin meghalt, házasságtörés miatt lefejezték, alig egy éve még csak.

– Ettől ne félj! – nyugtatgat Thomas. – Te nem voltál itt, nem tudod, milyen volt. Howard Kitty saját magát vitte végromlásba. A király sosem bántotta volna, ha ő maga nem vétkezik. Howard Katalin egy romlott szajha volt.

– És mit gondolsz, hogy hívna engem a király, ha így látna?

Dermedt csend támad. A kezemre néz, ahogy a térdemet szorítom. Már megint remegek. A vállamra teszi a tenyerét, és érzi, hogy borzongok. Elszörnyedve figyel, mintha csak az imént mondták volna ki ránk a halálos ítéletet.

– Még csak gyanítania sem szabad erről semmit – mondja, és mozdulata átfogja a lángoló tüzet, a gyertyafényes szobát, az összegyűrt lepedőt, a szeretkezésről árulkodó, szédítő illatot. – Ha valaha is kérdez róla… tagadd le! Én mindig tagadni fogom, esküszöm. Még csak egy suttogás sem juthat el a fülébe. Esküszöm, hogy tőlem egyetlen szót sem hall majd. Meg kell egyeznünk, hogy soha nem beszélünk erről. Senkinek. Soha nem adunk okot arra, hogy gyanakodni kezdjen, és megesküszünk, hogy titokban tartjuk mindezt.

– Esküszöm. Akár kínpadra is vonhatnak, akkor sem árullak el.

Meleg tekintettel rám mosolyog.

– Köznemeseket nem vonnak kínpadra – feleli, és a karjába kap, mélységesen mély gyengédséggel. Finoman lefektet az ágyra, bebugyolál a szőrmés pokrócba, aztán mellém heveredik, fölém hajol, fejét az egyik kezére hajtja, hogy láthasson. Másik kezével végigsimít a nedves arcomon, nyakamon, ujjai végigsiklanak mellem ívén, a hasamon, csípőmön, mintha csak most ismerkedne a testem vonalaival, mintha az ujjaival ki tudná olvasni a bőrömet, a bekezdéseket, a központozást, és örökre a fejébe tudná vésni. Aztán a nyakamba fúrja az arcát, és beszívja hajam illatát.

– Akkor hát ez a búcsú? – kérdi, és ajkát meleg bőrömhöz nyomja. – Már el is döntötted, te szívós kis északi. Már mindent végiggondoltál, teljesen egyedül, és azért jöttél, hogy elbúcsúzz.

Persze hogy ez a búcsú.

– Ha elhagysz, nem hiszem, hogy túl fogom élni – figyelmeztet.

– Az viszont biztos, hogy egyikünk sem éli túl, ha nem hagylak el – felelem szárazon.

– Mindig is lényegre törő voltál, Kata.

– Nem akarok hazudni neked ma éjjel. Életem hátralevő részét úgyis hazudozással töltöm majd.

Az arcomat fürkészi.

– Gyönyörű vagy, amikor sírsz – jegyzi meg. – Főleg akkor, amikor sírsz.

A mellkasára teszem a kezemet. Tenyerem alatt érzem izmai ívét, sötét szőrzetét. Az egyik vállán egy kardvágás hagyta régi heg. Óvatosan megérintem, és arra gondolok, hogy ezt a fejembe kell vésnem, most az összes pillanatot a fejembe kell vésnem.

– Soha ne hagyd, hogy sírni lásson! – mondja. – A kedvére tennél vele.

Ujjaim követik kulcscsontja vonalát, feltérképezik vállának izmait. Bőre szinte süt a kezem alatt, és szeretkezésünk illata eltereli figyelmemet a bánattól.

– Még pirkadat előtt el kell mennem – pillantok a bezsaluzott ablakra. – Nincs sok időnk.

Pontosan tudja, hogy mire gondolok.

– Hát így búcsúzol el? – Azzal a combját finoman az enyém közé nyomja, kemény izmai nekifeszülnek testem puha redőinek, amitől a vágy lassan életre kel bennem, miközben elönt a pír. – Csak így?

– Vidéken ez a szokás – suttogom, hogy megnevettessem.

Átfordít mindkettőnket, így most a hátán fekszik, én pedig rajta, a meleg és szikár testén, rajta, így én diktálhatom ezt az utolsó szerelmi együttlétet. Kinyújtózom, és érzem, ahogy megborzong a vágytól, én pedig terpeszben ráülök, kezem a mellkasán, hogy belenézhessek a sötét szemébe, miközben lassan ereszkedem lefelé, közelítve a ponthoz, amikor majd belém hatol, hogy aztán addig várakoztassam, amíg kérlelve így nem szól:

– Katalin. – Csak ekkor folytatom az ereszkedést. Levegő után kap, és behunyja a szemét, majd széttárja a kezét, mintha csak a kéj keresztjére feszítenék fel. Mozogni kezdek, először lassan, figyelve arra, hogy örömet szerezzek neki, mert azt akarom, hogy ez az utolsó alkalom sokáig tartson, de aztán érzem, ahogy felizzik bennem a hőség, az a csodálatosan ismerős türelmetlenség, amíg már nem vagyok képes sem tovább halogatni a dolgot, sem leállni, hanem folytatnom kell, amíg már egyáltalán nem gondolok semmi másra, csak a kéjben fürödve kiáltom a nevét, a vágytól fűtve szólítom, majd a végén zokogni kezdek, és egyre csak zokogok a vágy, a szerelem és a szörnyű veszteség miatt, ami majd reggel jön el.