A Tűzkirálynő

HOLLÓÁRNYÉK-TRILÓGIA

ANTHONY RYAN

Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

Queen of Fire

Copyright © 2015 by Anthony Ryan

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with The Berkley Publishing Group,
a division of Penguin Group (USA)

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2016

Hungarian translation © Fumax Kft., 2016

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Frédéric Perrin

Térképek: Steve Karp és Anthony Ryan

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-62-3

Rodnak, Helennek, Ambernek és Kyle-nak

Köszönetnyilvánítás

Megint csak köszönettel tartozom Susan Allisonnak, kiváló szerkesztőmnek az Ace-nél, aki három évvel ezelőtt indította útnak a lavinát, amikor e-mailt küldött valami fickónak az Egyesült Királyságban, aki eladott néhány példányt szerzői kiadású fantasykönyvéből. Úgyszintén hálás köszönet illeti angliai szerkesztőmet, James Longot a támogatásáért, és amiért elkötelezte magát a sorozat mellett. Végül szívből köszönöm a segítséget sokat szenvedett második szememnek, Paul Fieldnek.

Első rész

A holló sohasem pihen

Árnyéka szüntelen

Suhan a föld fölött.

–  seordah költemény,
ismeretlen szerző tollából

Verniers elbeszélése

A mólón várakozott, amikor megérkeztem a foglyommal. Mint mindig, most is mások fölé magasodva állt, kőből metszett arcélét a látóhatár felé fordította, és szorosan a köpönyegébe burkolózott a borzongató tengeri szellőben. Először furcsálltam, hogy itt találom, de az érzés elillant, amint észrevettem a kikötőből kifutó hajót, egy keskeny derekú meldenei bárkát, amely az Észak Végekre tartott, fontos utassal a fedélzeten. Egy utassal, akit érzésem szerint nagyon hiányol majd.

Közeledtemre megfordult, és szűkre szabott, óvatos mosollyal üdvözölt. Rájöttem: csak azért maradt, hogy végignézze, amint én is hajóra szállok. Alltor felszabadítása óta keveset beszéltünk, és akkor is csak tömören fogalmaztunk, hiszen figyelmét elvonta a háború szakadatlan zűrzavara és a rejtélyes kórság, amely legendás rohamának következtében megtámadta. A különös levertség a közöny bágyadt, vörös szemű álarcát húzta egykoron erőteljes vonásaira, és éles, ámbár kissé durva hangját rekedt dünnyögéssé silányította. Láttam rajta, hogy állapota mostanra valamicskét javult. A legújabb csatározások némiképpen visszahozták a színét, és eltűnődtem, vajon ereje nem a vérontásból és borzalmakból táplálkozik-e.

–  Uram – köszöntött jelképesre sikerült, ceremoniális meghajlással, majd odabiccentett a foglyomnak. – Hölgyem.

Fornella viszonozta a bólintást, de nem szólalt meg, csak kifejezéstelen tekintettel nézett a férfira, miközben a sószagú szél a haját borzolta. A vörösesbarna hajzuhatagban most egyetlen ősz tincs éktelenkedett.

–  Már megkaptam a parancsaimat… – kezdtem én, de Al Sorna tagadólag intett.

–  Nem paranccsal jöttem, uram, csupán el akarok búcsúzni, és minden jót kívánni a vállalkozásodhoz.

Figyeltem az arcát, miközben a feleletre várt. A visszafogott mosoly még kisebbre soványodott, és fekete szemében tétovaság csillogott. Lehetséges? – gondoltam. – Valóban megbocsátásért esdekel?

–  Köszönöm, uram – válaszoltam, és a vállamra emeltem súlyos vászonbatyumat –, de még a reggeli apály előtt fel kell szállnunk a hajóra.

–  Persze. Elkísérlek.

–  Nem kell mellénk börtönőr – szólalt meg Fornella éles hangon. – Eskü alatt tanúskodtam, és vallomásom hitelességét az igazmondótok is szavatolta. – A nő nem hazudott. Egész reggel őrizet nélkül jártunk-keltünk. Az Egységes Királyság újjáalakult udvartartásának kisebb dolga is nagyobb volt annál, mint hogy hivatalos kíséretet adjon mellénk.

–  Való igaz, nagyra becsült polgár – felelte Al Sorna esetlen, idegenül ejtett volári szavakkal –, azonban nekem… beszélnem kell ezzel a szürke gúnyással. 

–  Szabad emberrel – helyesbítettem én, aztán királysági nyelven folytattam: – A szürke ruhás kifejezés inkább pénzügyi, mint társadalmi rangot jelöl.

–  Vagy úgy, nagyuram. – Al Sorna félreállt, és intett, hogy folytassam utamat a kikötőparton a mólóhoz, ahol meldenei csatagályák és kereskedőhajók hosszú sora ringatózott. A mi hajónkat természetesen legutolsónak kötötték ki a sorban.

–  Harlick testvér ajándéka? – intett a várúr a fejével a vállamon vitt batyu felé.

–  Igen. Tizenöt könyv a nagykönyvtár legősibb kötetei közül, vagy legalábbis azok, amelyeknek a hasznosságáról meggyőződhettem a rövid idő alatt, amit a gyűjteménye között eltölthettem. – Őszintén szólva, arra számítottam, a könyvtáros testvér vitába száll a kérésemmel, de a fickó mindössze bólintott, és zsarnoki parancsszót harsogva az egyik segédjével összeszedette a kívánt tekercseket a mozgó könyvtárát alkotó szekerekről. Tudtam, hogy a közönséges rablás iránt tanúsított látszólagos közönye részben áldott képességéből következett: bármikor készíthetett új másolatokat, ráadásul most már titkolózás nélkül, ugyanis többé nem kellett véka alá rejteni eme üzelmeket. Az úgynevezett Sötétség dolgaira végre fény derült, nyílt párbeszéd témájává váltak, és az áldottak szabadon, az azonnali kínzatás és kivégzés félelme nélkül gyakorolhatták mesterségüket, legalábbis elméletben. A kevésbé áldottak arcán azért továbbra is félelmet és irigységet láttam, és magamban azt gondoltam, hogy talán mégis az lett volna a legbölcsebb döntés, ha az áldottak visszahúzódnak az ismeretlenség homályába. De hát létezhet-e olyan homály, amit a háború lángjai szét nem oszlatnak?

–  Tényleg úgy gondolod, ott megtalálod a Szövetségest? – tudakolta Al Sorna, miközben a hajó felé lépdeltünk.

–  Egy ilyen gonosz és hatalmas erő bizonyosan hagyott nyomokat maga után – feleltem. – Uram, a történész legbelül vadász. Nyomokat követ az összefüggések és történések bozótjában, és az emlékezet csapásán űzi zsákmányát. Nem hiszem, hogy rábukkanok a teljes és megmásítatlan történetre, de akár ember ez a valami, akár állat, akár egyik sem, nyomokat biztosan hagyott maga után, és azokat követve szándékozom levadászni.

–  Akkor csak óvatosan közelíts hozzá, mert valami azt súgja, fel fog figyelni a kutatásodra!

–  Ahogy a tiédre is. – Elhallgattam, és beszélgetőtársam arcélére pillantottam. Homlokát valamilyen gond redőzte. Hová lett a bizonyosságod? – gondoltam. Korábbi közös utunkon ez a kérlelhetetlen, kimondhatatlan magabiztosság volt egyik legbosszantóbb tulajdonsága. Most csak egy komor és gondterhelt embert láttam magam előtt, aki az elkövetkező megpróbáltatások súlyát vitte a vállán.

–  Nem lesz könnyű bevenni a fővárost – folytattam. – Az lenne a legbölcsebb, ha tavaszig itt várnál, és haderőt gyűjtenél.

–  A bölcsesség és a háborúság aligha tartozik egy lapra, nagyuram. Egyébként pedig igazad van: a Szövetséges valószínűleg úgyis mindent lát…

–  Akkor meg miért…?

–  Nem vesztegelhetünk itt a következő csapást várva. Ahogyan a te császárod sem remélheti, hogy elkerüli a Szövetséges figyelmét.

–  Tökéletesen tisztában vagyok vele, milyen üzenetet kell vinnem a császárnak. – A lepecsételt tekercset rejtő bőrtáska baljósan húzta a nyakamat, még a könyves batyunál is nagyobb súllyal, bár vaskosságának csupán töredéke volt. Csak tinta, papiros és viasz – gondoltam. – Mégis milliókat küldhet háborúba.

A széles derekú meldenei kereskedőhajóhoz érve megálltunk. A vitorlás megperzselt deszkái még mindig magukon hordozták a Fogak csatájának emlékeit, pengék és nyílhegyek ejtette sebek dísztelenkedtek a korlátokon, és a kötélzetre felcsavart vitorlákat foltok tarkították. A tekintetemet magára vonzotta a kígyózó orrszobor, amely továbbra is ismerős maradt, annak ellenére, hogy alsó állkapcsát elveszítette a csatározásokban. Szememmel megkerestem a hajópalló tetején álló kapitányt. Széles karját összefonta a mellén, és untig látott arcvonásait haragvó ráncokba rendezte.

–  Netán a hajó kiválasztásában is segédkezet nyújtottál, uram? – kérdeztem Al Sornát.

A furfang pillanatnyi csillanását láttam a tekintetében, miközben vállat vont.

–  Biztosíthatlak, hogy ez csupán véletlen egybeesés.

Felsóhajtottam, mert rájöttem, szívemben nem maradt több hely további neheztelésnek. Fornellához fordultam, és a hajó felé intettem.

–  Nagyra becsült polgár, a fedélzeten találkozunk.

Láttam, hogy Al Sorna szeme követi a nőt, aki évszázadok alatt elsajátított kecsességgel a pallóhoz sétált.

–  Mindazok ellenére, amit az igazmondótól hallottál – szólt –, figyelmeztetlek: ne bízz meg benne!

–  Épp elég ideig voltam a rabszolgája ahhoz, hogy ezt magam is tudjam. – Újra a vállamra vettem a zsákomat, és búcsúzásképpen bólintottam. – Engedelmeddel, uram… alig várom, hogy hallhassam hadjáratod történetét…

–  Igazad volt – vágott a szavamba, és óvatos mosolya visszatért az arcára. – A mesémből kihagytam… ezt-azt.

–  Úgy érted, hazudtál.

–  Igen. – A mosoly lehervadt az ábrázatáról. – De úgy érzem, kiérdemelted az igazságot. Nemigen tudom, hogyan végződik majd ez a háború, vagy, hogy akár egyikünk is megéri-e a végét. De ha mégis sikerül, gyere el hozzám, és ígérem, megkapod tőlem a színtiszta igazságot.

Tudom, hogy hálát kellett volna éreznem. Hiszen melyik tudós ne szomjazna az igazságra egy hozzá hasonló hős szájából? Ám amikor a szemébe néztem, a tekintetem nem hordozott hálát, és a fejemből minden gondolat kiürült. Csakis egy név maradt. Seliesen.

–  Régebben sokszor eltűnődtem rajta – kezdtem –, hogy egy ember, aki annyi életet kioltott, miként járhat a bűn súlya nélkül a földön. Hogyan viselheti egy gyilkos a gyilkolás terhét, és nevezheti magát mégis embernek? De most mindketten gyilkosok vagyunk, és meglepetésemre semmiféle teher sem nyomja a lelkemet. Persze én egy gonosz emberrel végeztem, te pedig egy jóval.

Sarkon fordultam, és anélkül mentem fel a hajópallón, hogy egyszer is hátrapillantottam volna.

Első fejezet

Lyrna

A hó ébresztette fel. Puha, jeges érintést érzett a bőrén, és a csaknem kellemes csiklandás visszaszólította a sötétből. Egy pillanatba beletelt, míg az emlékezetét is magánál tudta, de az emlékei összekuszálódtak: félelem és zavar uralta a képek és érzetek háborgását. Az ordító, kivont pengével rohamozó Iltis… Az acél csengése… Egy kemény ököl az ajkán… és az a férfi… A férfi, aki megégette.

Kinyitotta a száját, hogy felsikoltson, de csak valami nyikkanásféle jött ki a torkán, és a rá következő lélegzetvétellel fagyos levegő tódult be a tüdejébe. Úgy érezte, menten halálra fagy belülről, és furcsállta, hogy hideglelésben fog elpusztulni éppen azután, hogy olyan csúnyán megpörkölődött.

Iltis! A név hirtelen kiáltásként szökött az elméjébe. Iltis megsebesült! Talán meg is halt!

Minden erejét latba vetette, hogy megmozdulhasson, hogy felkeljen, hogy királynői hangjának legjavával gyógyítóért kiáltson. Ehelyett azonban alig futotta egy nyögésre. Keze kissé megremegett, és továbbra is a hó fagyos simogatását érezte a bőrén. Harag lángolt a bensőjében, és messzire űzte a tüdejében lakozó hideget. Mozdulnom kell! Nem fogok itt, a hóban elpatkolni, mint valami kivert kutya! Levegőt szívott a tüdejébe, aztán erejének és dühének minden lángját beleadva sikoltott. Vad sikolyt, királynői sikolyt eresztett meg, azonban a fülébe érő hang mégsem volt több, mint a fogak közül kiszaladó levegő sziszegése, amely valami más zajjal keveredett.

–  Remélem, jó okod van rá, őrmester – hallatszott egy kemény hang. A láthatatlan illető kimérten ejtette a szavakat. Lyrna egy katona hangját hallotta, amit a csizmatalp alatt ropogó hó zaja kísért.

–  A várúr meghagyta, hogy viseljük gondját, kapitány – felelte az első embernek egy nilsaeli kiejtésű, idősebb és kevésbé erőteljes hang. – Hogy tisztelettel bánjunk vele, aszonta. Mint a többi foki népekkel. És látszott is, hogy komolyan gondolja, legalábbis egy fickó szerint, aki két szó nem sok, annyit sem beszél egyszerre.

–  A foki népekkel – fűzte hozzá a kapitány halkabban. – Akiknek ezt a nyár végi hóesést köszönhetjük… – Egyszer csak elhallgatott, és a hóban csikorgó csizmák hirtelen robaja arról árulkodott, hogy a férfi hirtelen nekiiramodott.

–  Fenség! – Kezek ragadták meg a vállát, aztán puhán, de határozottan megrázták. – Fenség! Megsérültél? Hallasz?

Lyrna csak nyöszörögni tudott, és érezte, hogy a keze ismét megrezdül.

–  Adal kapitány – hallatszott az őrmester rémülettől elcsukló hangja. – Az arca…

–  Nekem is van szemem, őrmester! Hívd a várurat Kehlan testvér sátrába! És küldj embereket, akik viszik őuraságát is. A királynőről egy szót se! Megértettél?

Megint hóban csattanó, futó léptek hallatszottak, aztán valami meleg fedte be a testét tetőtől talpig, és végigcsiklandozta a hátát és a lábát, miközben erős kezek felemelték.

Aláhullt a sötétségbe, ahol többé nem zavarta a kapitány egyenetlen irama, aki a karjában kimenekítette a hóból.

◆ ◆ ◆

A férfi ott volt, amikor újra magához tért. Lyrna szeme végigsiklott a ponyvatetőn, és megállapodott az ágya mellett ülőn. Bár az illető szemében ugyanaz a vörös köd tükröződött, amit az azt megelőző napon látott rajta, ezúttal érdeklődve, élénkebb tekintettel nézte a gyengélkedő királynőt. Előredőlve ült, és Lyrna úgy érezte, fekete szeme csaknem átlyukasztja az arcbőrét. Megégetett… A nő lehunyta a szemét, és elfordult, csitítva a melléből feltörő zokogást. Visszanyelte a könnyeket, és összeszedte magát, majd visszafordult látogatója felé. A férfi ekkor már lehajtott fejjel térdelt a betegágya mellett.

–  Fenség – kezdte.

Lyrna nagyot nyelt, és szólni akart. Arra számított, hogy valami elhaló károgás fogja elhagyni a torkát, és maga is meglepődött saját átható hangján:

–  Al Sorna uram. Remélem, jól vagy ezen a reggelen.

A férfi felkapta a fejét. Arckifejezése szinte metszett, és még mindig haragos tekintet lakozott fekete szemében. Lyrna meg akarta mondani neki, hogy nem illik bámulni, ráadásul egy királynőt, de tudta, hogy botorságnak hangozna. Minden szót meg kell válogatni – tanította egyszer az apja. – Az uralkodó minden szavát megjegyzik, sőt, gyakran hibásan idézik. Így hát, leányom, ha egyszer majd ez az aranypánt nehezedik homlokodra, soha egyetlen olyan szót se ejts, amelynek nem szabad királynői szájból származnia.

–  Meglehetősen… jól, fenség – felelte Vaelin, és maradt, ahogy volt, fél térddel a padlón, miközben a királynője megmoccant. Meglepetésére könnyedén mozgott. Valaki levette róla az előző éjszaka viselt ruhát és köpenyt, és a kifinomult öltözéket egyszerű gyapjúingre cserélte, amely a bokájától a nyakáig elfedte a testét. Az anyag kellemesen simogatta a bőrét, miközben feltápászkodott és átlendítette a lábát az ágy szélén, hogy könnyebben felülhessen.

–  Kérlek, kelj fel! – utasította Vaelint. – A szertartásosság még a legjobb napokon is untat, és különben sem kell ilyesmire hagyatkoznunk, amikor kettesben vagyunk.

Vaelin felállt, és a szeme egy pillanatra sem hagyta el a nő arcát. Mozdulataiból tétovaság sugárzott, a keze kissé remegve nyúlt a székéért, miközben közelebb húzta, hogy leülhessen a királynőjével szemben. Arca mindössze karnyújtásnyira került Lyrnáétól. A nyáridei vásár óta nem tartózkodtak ilyen közel egymáshoz.

–  Iltis uram hogy van? – érdeklődött Lyrna.

–  Megsebesült, de él – felelte Vaelin. – Azonkívül a bal keze kisujja megfagyott. Kehlan testvér arra kényszerült, hogy levágja. Iltis testvér alig vette észre, és többedmagammal kellett lefognunk, hogy ne induljon nagy dérrel-dúrral a keresésedre.

–  Szerencsémre jó barátokat vezérelt utamba a sors. – A királynő elhallgatott, és egy mély levegővétellel bátorságot gyűjtött, hogy kimondja, amit ki kellett mondania. – Tegnap kevés alkalmunk akadt csevegni. Bizonyosan sok kérdésed van.

–  Főként egy. Számos vad mendemonda kering a… sebesüléseidről. A források egyetértenek abban, hogy a baleset Malcius halálakor történt.

–  Malciust meggyilkolták, mégpedig a hatodik rendbéli Frentis testvér. Cserébe elvettem az ő életét.

Látta a férfi vonásain a döbbenetet. Vaelin úgy meglepődött, mintha egy jéghideg pengével vágtak volna az arcába. A tekintete elködösült, és előredőltében suttogás hagyta el az ajkát.

–  Rendtestvér akarok lenni… Olyan akarok lenni, mint te.

–  Egy asszony is volt vele – folytatta Lyrna. – A testvéredhez hasonlóan szökött rabszolgát játszott, aki az óceán túlpartjáról jött, valami nagy kaland meséjével. Amikor Frentist megöltem, a nő arckifejezéséből arra következtettem, szoros kapocs lehetett köztük. A szerelem végletes cselekedetekre sarkallhatja az embert.

Vaelin lehunyta a szemét, és egy borzongásba fojtotta a gyászát.

–  Nem lehetett könnyű megölni.

–  A lonak között eltöltött napok felvérteztek bizonyos képességekkel. Láttam, ahogy elesik. Aztán… – A tűz karmoló vadmacskaként marta végig az arcát, és a torka megtelt saját perzselődő húsa bűzével… – Úgy látszik, már az emlékezetem sem a régi.

Vaelin szinte egy örökkévalóságig ült egy helyben némán, a gondolatai közé veszve, és az arca, ha lehet, még nyúzottabbnak tűnt.

–  Az a valami megmondta, hogy Frentis visszatér – motyogta nagy sokára. – De azt nem sejtettem, hogy ez lesz a sorsa.

–  Azt hittem, másféle magyarázatot keresel – vágott közbe a királynő, hogy visszarángassa Al Sornát az elméjét elborító emlékek ködéből. – Azért, amilyen bánásmódban részesültél Lineshben.

–  Nem, fenség – rázta meg a fejét Vaelin. – Biztosíthatlak róla, hogy semmiféle magyarázatra sincsen szükségem.

–  A háború sajnálatos hiba volt. Foglyul ejtették Malciust… Az apám már nem tudott… józanul dönteni.

–  Kétlem, hogy Janus király döntésképessége valaha is csorbát szenvedett volna, fenség. Ami pedig a háborút illeti, emlékezetem szerint te megpróbáltál figyelmeztetni.

Lyrna bólintott, és elhallgatott, hogy csitítsa vadul kalapáló szívét. Olyan biztosra vettem, hogy gyűlölni fog.

–  Az az ember… – folytatta. – Az az ember a kötéllel.

–  Póknak hívják, fenség.

–  Pók… – ismételte meg Lyrna. – Feltételezem, ama gonosz erő ügynöke lehet, amely minden nehézségünk hátterében áll. Elrejtőzött a hadseregedben, és csak a megfelelő alkalomra várt, hogy lesújthasson.

Vaelin kissé hátrahőkölt, és a gyászos arckifejezést tanácstalanság váltotta fel.

–  Hogy lesújthasson, fenség?

–  Megmentett attól a valamitől. Aztán megégetett. Bevallom, magam sem értem. Bár ezeknek a teremtményeknek minden jel szerint másként forog az agyuk, mint nekünk. – Nem tudta folytatni, mert elszorult a torka, amikor felidézte a tomboló lángokat és az izmos fiatal férfit, aki magához vonta. Még annál is erősebb hő borította el, mint ama szörnyűséges napon a trónteremben. Felemelte a fejét, és erőnek erejével belenézett Al Sorna rezzenéstelen tekintetébe. – Sokkal… Sokkal csúnyább?

Halk sóhaj szökött ki a férfi torkából, és keze átszelte a kettejük közti űrt, majd megfogta a nő kezét. Durva, bőrkeményedéses tenyerét a királynőéhez nyomta. Lyrna várt valami hasonló, vigasztaló érintést, mielőtt a másik közli vele a megmásíthatatlan és borzalmas hírt, de ehelyett Vaelin a csuklóját megragadva felemelte a kezét, és az arcához érintette széttárt ujjait.

–  Ne! – kiáltotta Lyrna, és megpróbálta elrántani a kezét.

–  Bízz bennem, Lyrna! – lehelte a másik, és a kecses ujjbegyeket odatette a bőrhöz… A sima, sértetlen bőrhöz. Amikor Vaelin levette a kezét, a nő ujjai a maguk akaratából felfedezőútra indultak, és végigsiklottak az arca minden centiméterén, a homlokától az álláig és nyakáig. Hol van? – gondolta kétségbeesetten, amikor nem talált érdes, foltos sebhelyet, és nem érezte az égető fájdalmat, amely az udvarhölgyei által naponta felkent balzsamok ellenére továbbra is megkeserítette az életét. – Hol van az arcom?

–  Tudtam én, hogy Pók különös képességgel rendelkezik – folytatta Vaelin –, de ez…

Lyrna a tenyerét az arcára borítva ült, és a mellkasába zárta zokogását. Minden szót meg kell válogatni.

–  Sze… – kezdte, de elakadt a szava. Újra próbálkozott: – Szeretném… ha összehívnád a parancsnoki tanácsot, amilyen… amilyen…

Aztán már csak a könnyeket érezte, és a férfi karját a vállán, miközben erős mellkasára fektette a fejét, és árva gyermek módjára sírt.

◆ ◆ ◆

A tükörben látható nő végigfuttatta egyik kezét a fejét borító, sápadt sörtén. Összeráncolta sima homlokát. Visszanő. Ebben biztos volt. Talán ezúttal nem hagyom olyan hosszúra. Lyrna arra a bőrterületre fordította a figyelmét, ahol annak idején a legcsúnyább égési sebek éktelenkedtek, és kiderült, hogy a gyógyítás mégsem tüntette el teljesen a nyomokat. Halvány vonalak látszottak a szeme körül, és vékony, szabálytalan vonások futottak a szemöldökétől a haja vonaláig. Eszébe jutott, amit a Mahlessa szegény, összezavarodott hordozója mondott a hegy alatt. Még nincsenek ott… Nagyságod jelei.

Lyrna hátrébb lépett a tükörtől, és félrefordított fejjel tanulmányozta a nyomokat a sátornyíláson beáradó fényben. Úgy találta, hogy közvetlen napfényben még kevésbé látszanak. Valami megmoccant a tükörben, és Iltist vette észre, aki a válla fölött őt nézte, majd gyorsan elkapta a tekintetét, és megragadta bekötözött kezét, amely kilógott a pólyája ujjából. Egy órája botorkált be a sátorba, félrelökte Bentent, és térdre esett a királynője előtt. Először bocsánatkérő szavakat hebegett, de akkor felpillantott, és meglátva a királynő arcát menten elhallgatott.

–  Ágyban volna a helyed, uram.

–  Én… – pislogott Iltis, és könnyek fénylettek a szemében. – Én már sohasem tágítok mellőled, fenség. A szavamat adtam.

Én volnék az új Hite? – tűnődött most Lyrna, miközben a kissé dülöngélő férfit nézte a tükörben. Iltis megrázta a fejét, és kihúzta a derekát. – Csalódnia kellett a vallásában, így a rajongása most felém fordult.

Szétnyílt a sátor szája, és egy meghajlás kíséretében belépett Vaelin.

–  A hadsereg készen áll, fenség.

–  Köszönöm, uram. – Lyrna Orena felé nyújtotta a kezét. Udvarhölgye tartotta neki a rókaprém szegélyű köpönyeget, amelyet a királynő választott ki a Reva úrnő által segítőkészen összehordatott ruhahegyből. Orena odalépett, és a vállára terítette a holmit, miközben Murel letérdelt, hogy feladja a kényelmetlen, ámbátor előkelő cipőt a királynői lábra. – Nos – lépett bele Lyrna a lábbelibe, miközben a fejére tette a csuklyát. – Essünk túl rajta!

Vaelin magas, fedetlen társzekeret állíttatott a sátor elébe, és most mellé lépett, aztán a kezét nyújtotta, amikor közeledni látta a királynőt. Lyrna elfogadta a segítséget, és felmászott a kocsira úgy, hogy egyik kezében összefogta a köpenyét, nehogy átessen rajta. A gondolat, hogy egy ilyen fontos pillanatban hasra eshet, kislányos kacajt csalt elő a torkából, amit még azelőtt elfojtott, hogy elérhette volna az ajkát. Minden szót meg kell válogatni.

Vaelin kezét fogva állt, és végignézett az új hadseregén. A Végekről származó, kövér testvér, aki elkerekedő szemét oda-odakapta királynője arcához, tájékoztatta róla, hogy az Északi Hadsereg jelenlegi létszáma hatvanezer férfi és nő, valamint körülbelül harmincezer seordah és eorhil harcos. A zászlóaljak rendezetlen sorokban álltak fel, amelyek híján voltak a királyi őrség mesteri fegyelmének, amit a Varinvárban tartott véget nem érő felvonulásokon tapasztalt. Az igazat megvallva, az a néhány jelenlévő őrségi tag szemmel láthatóan elütött a bajtársaitól. Az erősen megfogyatkozott századok feszes és fegyelmezett csomóban álltak Caenis testvér mögött a hadsor közepén. Ám az új királynői sereg legnagyobb részét Marven gróf nilsaeli különítménye, Vaelin végeki zsoldosai, és az útközben toborzott újoncok alkották. Soraik között nem sok hasonszőrű katonát látott: vértezetük és fegyvereik nem illettek egymáshoz, hiszen
a volári halottak kifosztásával szerezték őket. Hevenyészett zászlóikon nyoma sem volt a királyi őrség ezredlobogóiról megismert élénk színeknek és jól olvasható címereknek.

A seordah csapatok a jobbszárnyon helyezkedtek el. A harcosok nagy többsége némán álldogált, és mintha a kíváncsiságukon kívül képtelenek lettek volna bárminemű érzelemre. Mögöttük az eorhil várakozott: népük tagjai szép, magas lovaik hátán ültek, ugyanúgy néma csendben. Lyrna udvarias kérését tiszteletben tartva Reva úrnő házi őrségének teljes létszámával, összesen harminc fővel vonult fel, valamint szemlátomást magával hozta az ostromot túlélő íjászait is. Ezek most két hosszú sorban álltak
a kormányzónő mögött: zömök termetű, kemény tekintetű férfiak, hosszúíjakkal a hátukon. Közvetlenül Reva úrnő mellett állt a tanácsadója, aztán Antesh íjász nagyúr, meg az öreg, macskabajszú parancsnok, és egyikük sem mutatott egy cseppnyi megilletődöttséget sem Lyrna jelenlétében. Balra a Pajzs várakozott, aki magával hozta a meldenei flotta kapitányait. Ell-Nurin hajóúr szándékosan néhány lépéssel a Pajzs előtt állt, aki összefont karral, félig lehajtott fejjel nézte Lyrnát, és megszokott mosolya olyan fényesen ragyogott az arcán, mint mindig. Kár volt érte. Hamarosan majd lehervad az ábrázatáról. A hátuk mögött Alltor még mindig füstölgő városa emelkedett a szigetén, a székesegyház ikertornyaival, amelyeket félig eltakart a szüntelenül szemerkélő porhó.

Lyrna megállt a szekér tetején, és a szemével megkereste az apró testű, de jól kivehető Dahrena úrhölgyet, aki Adal kapitánnyal és az északi őrséggel együtt az első sorban foglalt helyet. Mindenki mással ellentétben Dahrena nem Lyrnára, hanem Vaelinre szegezte a szemét. Rezzenéstelen, zavarba ejtő tekintetét látva a királynő arra lett figyelmes, hogy még mindig fogja a férfi meleg kezét. Eleresztette, és szembefordult a hadsereggel, majd hátratolta a csuklyáját.

Úgy futott végig rajtuk, mint egy habtarajú part menti hullám: ámuló sóhajok, fogadalmak, fohászok és a puszta döbbenet zajos kifejezései keveredtek egymással, és az egyébként is rendezetlen sorok még jobban összekuszálódtak, ahogy a katonák hitetlenkedve és hüledezve fordultak a bajtársaikhoz. A seordah és az eorhil nép azonban hallgatott, habár a törzsi emberek testtartásából kitetszett, hogy ezúttal feszültebben figyelnek. Lyrna hagyta, hogy a seregből feltörő morajlás kakofóniává szélesedjen, aztán felemelte a kezét. Egy pillanatig a zajongás ugyanúgy folytatódott tovább, és már attól félt, meg kell kérnie Vaelint, hogy intse csendre őket, de Adal kapitány parancsot harsogott az embereinek, amit a tisztek és őrmesterek hamarosan továbbítottak, és a csend gyors szárnyakon ereszkedett le a hadsorokra.

Lyrna végigtekintett a katonákon, arcokat választott ki a tömegből, és megkereste a tekintetüket. Némelyik nem bírt a szemébe nézni, hanem kényelmetlenül feszengve lehajtotta a fejét, mások pedig néma döbbenettel bámulták.

–  Eddig még nem volt rá alkalmam, hogy szóljak hozzátok – kezdte
a királynő, és erős hangja tisztán szállt a hideg levegőben. – Azoknak, akik nem tudják a nevemet, a címeim sora hosszú, és nem untatlak vele benneteket. Elég legyen annyi, hogy a királynőtök vagyok, akit Al Sorna várúr és Cumbraeli Reva kormányzó úrnő is a királynőjeként tisztel. Sokan láttatok tegnap: egy égett arcú nő állt előttetek. Most gyógyult vagyok. Királynőtökként ígérem, sohasem fogok hazudni nektek. Így hát azt is őszintén elmondom, hogy az arcomat a Sötétség gyógyította meg. Nem állítom, hogy az eltávozottak áldottak meg, mint ahogyan azt sem mondom, hogy valami isten ajándékaként kaptam. Egy ember keze munkájának eredményeképpen állok most így előttetek, akinek áldott képességét nem értem. Mindez a kérésem, vagy közbenjárásom nélkül történt. Viszont nem látom értelmét annak, hogy bánkódjam felette, vagy megbüntessem azt, aki ilyen szolgálatot tett nekem. Kétségkívül többen tudják közületek, hogy a hadsereg sorai között sokan bírnak hasonló képességekkel, akik a törvényeink szigorú értelmében halálra ítéltettek pusztán azon tulajdonságukért, amellyel a természet ruházta fel őket. Ennek megfelelően tehát minden törvényt, amely tiltja az egykor Sötétség gyűjtőnéven nevezett képességek használatát, ezennel királynői határozattal érvényen kívül helyezek.

Elhallgatott, mert valamiféle tiltakozó morajra számított, arra, hogy néhány elégedetlenkedő felemeli a hangját. Ehelyett azonban néma csend uralkodott a seregen. Minden egyes arc elbűvölve fordult feléje, és azok, akik eddig kerülték a tekintetét, most nem tudták levenni a szemüket róla. Valami készülődik itt – jött rá a királynő. – Valami… amit a saját hasznomra fordíthatok.

–  Nincs köztetek olyan, aki ne szenvedett volna – beszélt tovább Lyrna. – Nincs köztetek senki, aki ne tudna felmutatni egy meggyilkolt feleséget, férjet, gyermeket, barátot vagy szülőt. Sokan megismertétek a korbácsot, ahogyan én is. Sokan elszenvedtétek mocskos kezek bántalmazását, ahogyan én is. Sokan megégtetek, ahogyan én is megégtem.

Morgolódás kezdődött a sorok közt, a felszított harag halk morajlása. Lyrna látta, amint Nortah parancsnok felszabadított rabszolga századának közepén egy asszony – egy apró és vékony teremtés, aki termete ellenére tőrök girlandjával díszítette magát – kivicsorítja a fogát újraéledő dühében.

–  Ez az ország az egységessége okán kapta a nevét – folytatta Lyrna. – De bolondság volna azt állítani, hogy valaha is egységes lett volna, hiszen mindig is a vérünket ontottuk érte, egyik esztelen viszályba bonyolódtunk a másik után. Mostantól ennek vége. Partraszálló ellenségünk rabszolgaságot, kínzatást és halált hozott, de egy ajándékot is: olyan ajándékot, amit az örökkévalóságig bánni fognak. Egységgé kovácsoltak bennünket, egy rég nem látott egységgé. Törhetetlen acélpengévé forrtunk, amelyet most sötét szívük felé fordítunk, és ha velem tartotok, az utolsó cseppig a vérét vesszük annak a szívnek!

A moraj vad kiáltásban robbant ki: az arcokat eltorzította a gyűlölet és a harag, öklök, kardok és alabárdok emelkedtek a magasba. A kavarodás szinte lesöpörte az emelvényről, puszta erejével megrészegítette a királynőt… Erő. Hatalom. Gyűlöletes, mégis oly kívánatos!

Felemelte az egyik kezét, és a tömeg ismét elcsendesedett, bár a hamu alatt parázsló hő sistergése megmaradt.

–  Nem ígérek könnyű győzelmet – tudatta velük. – Vérszomjas és ravasz ellenséggel van dolgunk. Nem fogják könnyen adni az életüket. Így hát csak három dolgot ígérhetek: vért, verejtéket és igazságot. Aki velem tart ezen az úton, nem remélhet egyéb jutalmat.

A tőrökkel teleaggatott, apró nő kezdte a kántálást. Mindkét kezében egy-egy pengét tartva a levegőbe szúrt, és hátravetette a fejét.

–  Vér, verejték, igazság!

A jelmondat egy pillanat alatt elterjedt a tömegben, és a kiáltás eljutott a hadsereg egyik végéről a másikig. 

„Vér, verejték, igazság! Vér, verejték, igazság!”

–  Öt napon belül elindulunk Varinvár felé! – kiáltotta Lyrna, miközben a kántálás folytatódott, és erejében tovább növekedett. A királynő észak felé mutatott. Nem kell félni egy kis színjátéktól – tanította a vén cselszövő, amikor az egyik szertartás alatt kardokat osztott ki az arra egyre kevésbé érdemeseknek. – A királyi szerep alapvetően színjátszás, lányom.

A zűrzavar tovább szélesedett, és Lyrna szavai elvesztek a dühödt ujjongás közepette.

–  VARINVÁRBA!

Széttárt karral állt még ott egy darabig, haragos imádatuk középpontjában. Neked is ilyen volt, apám? Szerettek valaha téged?

A bömbölés folytatódott, miközben leszállt a szekérről. Ismét Vaelin kezéért nyúlt, de a Pajzs láttán megtorpant. Amint azt várta, a férfi mosolya már lehervadt, és csak komor homlokráncolás maradt a helyén. Lyrna eltűnődött, vajon a kalóz tényleg követni akarja-e még mindenhová.

◆ ◆ ◆

–  Varinvár több mint háromszáz kilométerre van innen, fenség – figyelmeztette Marven gróf. – Ötvenre elegendő gabonánk sincs a lovaknak. A cumbraeli barátaink igen hatékonyan tönkretették a vidéken fellelhető készleteket.

–  Jobb, mintha az ellenségeink hasában végezték volna – szegezte ellene Reva úrnő az asztal túloldaláról.

Egy nagy térkép körül rendeződtek el Vaelin sátrában. Minden főkapitány ott volt, Revával és az eorhil meg seordah törzsfőkkel együtt. Az eorhil képviselője egy szikár lovas személyében jelent meg, aki Lyrna szerint valahol az ötvenedik életévén túl járhatott. A seordah vezér fiatalabbnak tűnt: a népénél megszokottnál némileg magasabbra nőtt, ordasszerűen inas férfi arca sólyoméra emlékeztetett. Úgy látszott, minden szót értenek, de maguk keveset beszéltek, és a királynő észrevette, hogy
a tekintetük folytonosan táncot járt Vaelin és ő közötte. Gyanakodnak? Vagy csak csodálkoznak?

Marven gróf csaknem egy óráig magyarázta a stratégiát. Mivel hercegnőként sohasem látta hasznát a hadtörténet unalmas leckéinek, most kénytelen volt nehéz munkával kihalászni a lényeges részleteket a szakkifejezések mocsarából. Abból ítélve, amit megértett a dologból, helyzetük nem látszott olyan kedvezőnek, ahogyan az egy nagy győzelmet kivívott királynőhöz illett volna.

–  Pontosan, hölgyem – replikázott a gróf Revának. – Csakhogy így vészesen megfogyatkoztak a készletek, és közben két hónap múlva a nyakunkon van a tél.

–  Úgy értsem, uram – fordult feléje Lyrna –, hogy hatalmas sereggel rendelkezünk, de nincsen módunk bárhová is eljuttatni?

A gróf végigsimította borotvált fejét, és az arcán összeöltött sebhely mintha vörösebben ragyogott volna fel, miközben türelmetlenül felsóhajtott, és valami megfelelő válaszon töprengett.

–  Igen – felelte helyette Vaelin az asztal túlsó végéről. – És nem csak a hadak mozgatásáról van szó. Ha nem találunk megfelelő élelmet télire, meglehet, hogy a hadsereged éhezni fog.

–  De hát bizonyosan vannak volári készleteink – vetette ellene Lyrna.

–  Így van, fenség – szólalt fel a pufók Hollun testvér. Mint a jelenlévők nagy többsége, láthatólag nehézségei akadtak azzal, hogy a királynő arcára nézzen. – Tizenkét tonna gabona, négyszáz tonna kukorica és hat tonna marhahús.

–  Amelynek hiányában a népem éhezni fog ezen a télen – jelentette ki Reva úrnő. – Ismét fejadagolást kellett elrendelnem… fenség – tette hozzá, és jól hallhatóan nehezére esett a megfelelő etikett használata.

Lyrna a térképre tekintett, szemével végigkövette a Varinvárba vezető útvonalat, és megannyi várost és falvat talált közben, de azt is tudta, hogy a többségükből mindössze felperzselt romok maradtak, amelyekben semmiféle élelemre nem lelnek. Háromszáz kilométer Varinvárig – tűnődött, miközben még alaposabban végigtanulmányozta a térképet. – Ennek csak a felét kell megtenni a tengerig. Felpillantott, és azt látta, hogy a Pajzs a kapitányok körén kívül áll, a sátor sarkában, és az arca félig árnyékba vész.

–  Ell-Nestra uram, a tanácsodat kérném.

Egy pillanatnyi tétovázás után a kalóz előlépett. Dravus hűbérúr ikerunokái udvarias meghajlással adtak utat neki, amit a férfi mintha észre sem vett volna.

–  Fenség – ajánlkozott közömbös hangon.

–  A flottád sok hajóból áll – kezdte a királynő. – Elég ahhoz, hogy hadsereget vigyen Varinvárba?

A kapitány a fejét rázta.

–  A Fogaknál történt összecsapás után a fél flottát vissza kellett küldenünk javításra a Szigetekre. Az itt összegyűlt had talán egyharmadát tudnánk elvinni, de a lovakat akkor is hátra kellene hagyni.

–  Varinvárt nem lehet ilyen kevés emberrel bevenni! – tiltakozott Marven gróf. – Már ha a volári asszonynak hinni lehet. Jól befúrták magukat, és a tengerentúlról meg Renfaelből kapják az utánpótlást.

Lyrna a várost jelző rajzra fordította a figyelmét. A királyság fővárosaként és legfontosabb kikötőjeként vagyona legnagyobb részét már annak idején is a Voláriával folytatott kereskedelemből szerezte. A tengeri útvonalakra mutatott, és várakozón nézett a Pajzsra.

–  Hajóztál már valaha ezeken a vizeken, uram?

A férfi egy pillanatra végigtekintett az ábrákon, aztán bólintott.

–  Némelyiken. Nem akad rajtuk olyan könnyű zsákmány, mint a déli kereskedelmi útvonalakon. A király flottája mindig is gondos pásztorként őrizte a varinvári kalmárnyájat.

–  Ez a flotta most már nincs többé – mutatott rá Lyrna. – És a zsákmány is igen gazdagnak ígérkezik, nemde? Hiszen az ellenség komoly veszteségeket tudhatott magáénak a Fogaknál.

A kalóz ismét biccentett.

–  Gazdagnak ígérkezik, igen.

–  Tegnap kaptam tőled egy hajót. Ma azzal a kéréssel adom vissza, hogy vidd a flottádat, és foglaljatok el, vagy gyújtsatok fel bármilyen volári hajót, amelyet Varinvár és Volária között találtok! Megteszed-e értem?

Lyrna érzékelte, hogy a többi hajóskapitány mocorogni kezd, és a fejüket a kalóz felé fordítják. Nem szeretik, ha egy királynő alkudozik – jött rá. – Legközelebb négyszemközt beszélek vele.

–  Az embereimet nem lesz könnyű meggyőzni – válaszolta némi töprengés után a férfi. – Idehajóztunk, hogy megvédjük a Szigeteket, és azt
a feladatot már teljesítettük.

Ell-Nurin hajóúr előlépett, és kiművelt meghajlást mutatott be a királynő előtt.

–  A Pajzs emberei nevében nem beszélhetek, fenség, de az én legénységem Udonor csarnokába is követ téged, ha úgy kívánod. És úgy hiszem, sokan mások is így vannak vele. A Fogak Csatája után, meg a… gyógyulásod láttán, a legtöbben nem mernék megtagadni a kérésedet. – Azzal kérdő tekintettel fordult a Pajzs felé.

–  Ahogyan a hajóúr mondja – csikorogta a kalóz némi szünetet követően –, hogyan is tagadhatnánk meg?

–  Nagyszerű. – Lyrna ismét a térképet tanulmányozta. – Egy hét jut az előkészületekre. Ekkor a hadsereg nem északnak indul, hanem keletnek,
a part felé. Varinvárba vitorlázunk a part menti kikötők érintésével, ahol is meldenei szövetségeseink ellátnak minket mindazokkal a javakkal, amelyeket a Volári Kormányzótanács a helyőrségeinek küld. Továbbá a kikötőkben halásznépség él, akik bizonyosan örülni fognak nekünk.

–  Ha maradt belőlük valaki hírmondónak – tette hozzá az orra alatt Reva.

–  Ezennel a következő kinevezéseket teszem – folytatta Lyrna anélkül, hogy figyelembe vette volna a kormányzónő megjegyzését. – Kérlek, bocsássatok meg a szertartásosság mellőzéséért, de nincs most időnk ilyesfajta kicsinységekre. Vaelin Al Sorna nagyurat a Királynő Hadseregének legfőbb hadurává teszem. Marven gróf ezennel a királyság pallosa és adjutáns tábornok. Hollun testvér, téged a királynő kincstárnokává teszlek meg, Adal, Orven és Nortah kapitány mostantól fogva a királyság pallosai, és főtábornagyi rangra emelkednek. Atheran Ell-Nestra nagyúr… – Megint a Pajzs szemébe nézett. – Kinevezlek az Egységes Királyság flottaurává és zászlóshajójának kapitányává. – Körbevezette a tekintetét az egybegyűlteken. – Ezek a kinevezések természetesen a királysági törvényekben leírt jogokkal és előjogokkal járnak. A háborúskodás végeztével a megfelelő címek és földek kiosztására is sor kerül. Ünnepélyesen kérdezlek benneteket: elfogadjátok-e ezeket a tisztségeket?

Észrevette, hogy Vaelin utolsónak adja beleegyezését, és csak azután, hogy a Pajzs egy örökkévalóságnak tűnő ideig latolgatott, mielőtt jóváhagyón meghajolt volna, arcán szokásos mosolyának árnyékával.

–  Van-e egyéb ügyünk, hatalmasságok és jó uraim? – kérdezte Lyrna a tanácsot.

–  Ott vannak még a foglyok, fenség – jelentkezett Orven főtábornagy. – Egyre nehezebben tudjuk szavatolni a biztonságukat. Főképpen cumbraeli csapataink íjásztudományával szemben – tette hozzá Revára pillantva.

–  Feltételezem, hogy átestek a szokásos kihallgatáson.

Harlick, az idősebb, ösztövér rendtestvér felemelte a kezét.

–  Én kaptam a feladatot, fenség. Van köztük még néhány tiszt, akiket ki kell kérdeznünk, habár az eddigi tapasztalataim azt mondatják velem,
a hasznosságuk szűkös korlátok közé szorul.

–  Dolgozhatnának – vetette fel Vaelin, és a nő szemébe nézett vörös karimás szemével, de rezzenéstelen tekintettel. – Újjáépíthetnék, amit leromboltak.

–  A városba nem tehetik be a lábukat – tiltakozott Reva a fejét rázva. – Az emberek széttépik őket.

–  Akkor magunkkal visszük őket – felelte Vaelin. – Hordároknak jók lesznek.

–  És még több szájat kell etetnünk – fejezte be Lyrna Harlick testvérhez fordulva. – Fejezd be a kihallgatásokat, testvér! Amikor készen vagy, Orven főtábornagy majd gondoskodik az akasztásukról. Uraim, mindenki a dolgára!

◆ ◆ ◆

Lyrna a folyó mellett talált rá a férfira. Csupán egy kidolgozott testű katonának látszott a sok közül. Kötelet font szokatlanul ügyes ujjaival. Vaelin figyelmeztette a királynőt, hogy ne várjon tőle túl sokat, így Lyrnát meglepetésként érte, hogy közeledtére a férfi talpra ugrott, és olyan tökéletes meghajlást mutatott be, amely még a leggyakorlottabb udvaroncot is szégyenben hagyta volna.

–  Cara tanácsolta, hogy hajoljak meg – mondta a királynőnek, és szép arcán őszinte mosoly fénylett. – Ő tanított meg rá.

Lyrna jobbra fordította a fejét, ahol a három másik, Végekről származó áldott vizslatta őket. A Cara nevű leányzó még mindig sápadtnak tűnt
a tegnapi megerőltetéstől, és gyanakvó homlokráncolással nézte a királynőt. A kezét fogó, ösztövér fiatalember és a mögöttük álló, tagbaszakadt, bozontos hajú ember is osztozott a gyanakvásában. Azt hiszik talán, hogy büntetéssel jöttem?

Benten a kardjára tette a kezét, amikor Pók közelebb lépett. A férfi kinyújtotta az ujjait, és megérintette Lyrna arcát.

–  Semmi baj, uram – csitította az uralkodónő az egykori halászt, aztán mozdulatlanul állt, és hagyta, hogy a gyógyító végigfuttassa tenyerét a vonásain. Akkor égetett, most jéghideg.

–  Jöttem, hogy lerójam a hálámat, uram – köszöntötte Pókot. – Szeretnék földesúri címet adományozni…

–  Már elegendő jutalmat adtál – vágott a szavába a férfi, és visszahúzta a kezét. Arcáról letűnt a mosoly, és összevont szemöldöke zavart tükrözött, miközben megkopogtatta a koponyáját. – Mindig így van. Valami mindig visszajön. – A szeme kissé elkerekedett, ahogyan a nőébe fúrta
a tekintetét. – Te többet adtál. Többet, mint más.

Lyrnában páni félelem gyűlt, mint akkor régen a Mahlessa hegye alatt, és hirtelen menekülni vágyott. El akart futni ettől az ismeretlen valamitől, ami tagadhatatlanul veszélyt hozott rá. Lassan kifújta a levegőt, és teljes akaraterejét latba vetve a férfi szemébe nézett.

–  Mit adtam?

Pók ismét mosolygott, aztán elfordult, és helyet foglalva felvette a kötelét.

–  Magadat – felelte alig hallhatóan, azzal folytatta a munkáját.

–  Királynőm. – Lyrna megfordult, és azt találta, hogy Iltis siet feléje öles léptekkel. Nem tetszett neki a sápadtság testőre arcán, de a férfi továbbra sem volt hajlandó pihenni. A háta mögött Caenis testvért vette észre, aki négy közember társaságában álldogált nem messze. A két fiatalasszony a városból jött, és rajtuk kívül egy nilsaeli katona meg Nortah nagyúr szabadcsapatának egy tagja volt velük. A láttukra a három Végekről származó áldott testtartása szemlátomást megváltozott, és aggódó pillantásokat váltottak egymással.
A testes fickó még botját is felkapta, és védelmezőn a lány elé lépett.

–  Caenis főtábornagy kér személyes audienciát, fenség – hajolt meg Iltis.

Lyrna beleegyezően biccentett, és Póktól távolabb lépve magához intette Caenist. Egy pillanatra megtorpant, és megszemlélte a Hidegvas befagyott vizét, aztán Carára nézett, aki leplezetlen ellenszenvvel meredt Caenis testvérre. A rendtestvér fél térdre esett a királynője előtt. Képes
a nyár közepén megfagyasztani ezt a folyót, mégis retteg ettől az embertől.

–  Fenség, a figyelmedért esedezem…

–  Igen, testvér, hogyne. – Gyorsan intett neki, hogy keljen fel, aztán Carára és a többi áldottra mutatott. – Jelenléted szemmel láthatóan nyugtalanítja az alattvalóimat.

Caenis testvér az áldottak felé fordította az arcát, és kissé elfintorodott.

–  Attól félnek… amit mondani akarok neked, fenség. – Szembefordult a nővel, és kihúzta magát. – Királynőm, azért jöttem, hogy felajánljam
a rendem szolgálatait ezekben a vészterhes időkben. Alávetjük magunkat
a parancsaidnak, és a győzelmedet szem előtt tartva nem bújunk ki a reánk bízott feladat alól.

–  Sohasem kételkedtem a Hatodik Rend hűségében, testvér. Bárcsak több volna belőletek… – A szavak elakadtak, amikor ismét a közemberekre nézett, akik görcsösen, ideges arccal feszengtek tekintete kereszttüzében. – Ezek az emberek nem úgy néznek ki, mint a Hatodik Rend szokványos újoncai.

–  Nem is azok, fenség – válaszolta a főtábornagy. Lyrna érezte rajta, hogy olyan lépésre szánta el magát, amelytől már régen félt. – Mi egy egészen más rendhez tartozunk.

Második fejezet

Alucius

A kuritájt Huszonhetesnek nevezték, bár ezt a nevet Alucius még sohasem hallotta a rabszolga szájából. Az elit rabszolga valójában sohasem szólt, csak feltétlen engedelmességgel teljesítette az utasításait. Nem is kívánhatott volna magának tökéletesebb szolgát: a fáradtság legkisebb jele nélkül vitte a málhát, takarított, és panasz nem hagyta el az ajkát.

–  Az ajándékom – mutatta be neki Darnel nagyúr a rabszolgát, amikor Aluciust előrángatták a Feketetorony mélyéről. A költő azt hitte, elérkezett a vég, de amikor levették a bilincseit, és a saját apja nyújtotta feléje a kezét, hogy felsegítse, meglepetésében felkiáltott. – Páratlan tökéletességű szolga – folytatta Darnel a kuritáj felé intve. – Azt hiszem, kezdem megkedvelni a művészi szószaporításodat, kis poéta!

–  Igen, remekül érzem magam ezen a szép reggelen – bólintott Alucius Huszonhetesnek, miközben a volári a reggelihez terített. – Milyen kedves tőled, hogy megkérdezted.

A kikötővel szemközti teraszon ültek. A látóhatár fölé emelkedő nap olyan ragyogó aranyszínűre színezte a hajókat, amelytől Alornis azonnal vászonért és ecsetért futott volna. A kilátás miatt választotta a házat, amely annak idején kétségtelenül egy kalmár villája lehetett. A tulajdonosát már réges-régen megölték, vagy rabláncra fűzték a családjával együtt. Varinvár tele volt üres házakkal, amelyek közül szabadon válogathatott, már amennyiben ráunna erre a villára, de megkedvelte a kilátást, mivel innen az egész kikötőt betekinthette.

Egyre kevesebb és kevesebb hajó jön – töprengett, miközben a szokásos alapossággal számolgatta a sziluetteket. – Tíz rabszolgaszállító, öt kereskedő, négy hadihajó. A rabszolgahajók ültek a legmagasabban a vízen, amikor jókora rakterük kiürült. Már hetek óta így álltak, amióta a nagy füstoszlop felemelkedett a városon túlról, és reggeltől estig eltakarta a napot az égen. Alucius megpróbált írni róla valamit, de akárhányszor érintette a tollát a papiroshoz, nem jöttek a szavak. Hogyan ír az ember halotti beszédet egy erdőről?

Huszonhetes az utolsó tányért is kitette az asztalra, aztán hátrább állt, miközben Alucius az evőeszközért nyúlt. Először megkóstolta a gombát, és tökéletesnek találta a kevéske fokhagymával, vajban sütött ínyencséget.

–  Kiváló, mint mindig, halálos barátom.

Huszonhetes kinézett az ablakon, és nem felelt.

–  Vagy úgy… Látogatási nap van – nyögte Alucius szalonnával teli szájjal. – Köszönöm, hogy emlékeztettél rá. Kérlek, csomagold oda a kenőcsöt és az új könyveket!

A rabszolga azonnal elsietett, hogy teljesítse az utasítását. Alucius először a könyvespolchoz lépett. A ház korábbi tulajdonosa egészen pofás kis könyvtárat tartott, a költő feltételezése szerint leginkább mutatóba, hiszen látszott, hogy a legtöbb kötetet még sohasem nyitották ki. Többnyire népszerű románcok és egy-két ismertebb történelmi munka szerepeltek köztük, amelyek egyike sem illett jelenlegi céljaihoz, így kénytelen volt órákig turkálni a nagyobb házakban valami érdekfeszítőbb olvasnivalóért. Túlontúl nagy választék állt a rendelkezésére: a voláriak féktelen vággyal fosztogattak, de a könyvek nemigen érdekelték őket, hacsak nem gyújtósnak. Az előző napi kutatás kiváltképp gyümölcsözőnek bizonyult: sikerült rábukkannia Marialus Csillagászati megfigyeléseinek teljes sorozatára, valamint egy kézzel írt kötetre, amely reményei szerint különösen felkelti majd az egyik reá bízott illető érdeklődését.

Tíz rabszolgahajó, öt kereskedő és négy hadihajó – számolta őket újra a kikötő felé fordulva. – Kettővel kevesebb, mint tegnap… Gondolataiban megakasztotta, amikor újabb hajó tűnt fel a tengeren, egy hadi vitorlás, amely dél felé megkerülte a földnyelvet. Úgy látszott, egyetlen kibontott vitorlájával csak nagy erőfeszítésekkel tud haladni a vízben, és amikor közelebb ért, még azon az egy vásznon is látszott, hogy csupán egy kormos-fekete, szakadt rongy. A vitorlás lógó kötélzetét maga után húzva,
a nyugodt reggeli hullámok tetején cammogva közelítette meg a kikötő bejáratát. Csigák és széthasadt gerendák lógtak odafentről, és alig egypár matróz mozgolódott a fedélzeten, a végtelenségig kimerült emberek görnyedt testtartásával. Amint a hajó horgonyt vetett, Alucius szeme megakadt a hajóderékon éktelenkedő perzselődéseken, és a rendetlen fedélzeten sötétlő, barna foltokon.

Öt hadihajó – helyesbített gondolatban. – Ráadásul úgy látszik, ez
a legutóbbi érdekes történettel érkezett.

◆ ◆ ◆

Útközben megálltak a galambdúcnál, ahol kiderült, hogy egyetlen megmaradt madara csaknem éhezik.

–  Ne habzsolj! – figyelmeztette Kéktollat az ujját lóbálva, de a galamb rá sem hederített, csak bólogatva kapkodta a magokat. A ketrec a nyomdászok céhházának tetején kapott helyet. Az épületet teljesen elemésztő tűz megkímélte a vasszerkezetű tetőt.

A környező házak nem jártak hasonló szerencsével, és az egykor forgalmas épület, ahová valamikor azért jött, hogy kinyomtassa a költeményeit, most egy romokkal és hamuval teli utcán állt. Ebből a nézőpontból a város összefoldozott, mocskos takarónak nézett ki: érintetlen épületszigetek emelkedtek a szürkésfekete romok tengerében.

–  Sajnálom, hogy magányos vagy manapság – gügyögött Alucius Kéktollnak, miközben pelyhes begyét simogatta. Egy évvel azelőtt még tíz madara volt, egytől egyig fiatal galambok apró drótkapoccsal a jobb lábukon, amely elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy elbírjon egy levelet. 

A Feketetoronyból való szabadulása után legelőször idesietett, de már csak három madarat talált életben. Megetette őket, és Huszonhetes érzéketlen tekintetétől kísérve megszabadult a többiek tetemétől. Kockázatos döntés volt a rabszolgát elvezetni a legnagyobb titkának színhelyére, de nem tehetett másként. Igazából azt remélte, a kuritáj ott helyben levágja, vagy megbilincseli, és visszajuttatja a tömlöcbe, ámde Huszonhetes csak állt, és nézte, amint Alucius rejtjeles üzenetet firkant egy szeletke pergamenre, majd becsúsztatja az apró fémtartályba, és a madár lábkapcsához erősíti.

Varinvár elesett – írta, bár sejtette, hogy a levél címzettjének már minden bizonnyal nem újság a tény. – Darnel kormányoz. 500 lovag és egy V osztag. Huszonhetes még csak arrafelé sem fordult, amikor a tetőről útjára bocsátotta a madarat. Halálos csapás sem érkezett: sem akkor, sem később, amikor a következő madarat is eleresztette a volári flotta meldenei-szigeteki offenzívájának éjszakáján. Úgy tűnt, Huszonhetes nem a foglárja, és nem is Darnel kémje, mindössze jövendőbeli ítélet-végrehajtója. Akárhogy is volt, már rég nem aggodalmaskodott azon, mit láthat a kuritáj, ugyanakkor minden reményét elveszettnek látta arra, hogy megérheti
a város felszabadítását, vagy, hogy még egyszer láthatja Alornist rajzolni.

Röviden fontolóra vette, hogy Kéktollal elküldi az utolsó üzenetét – hiszen azok, akiknek jelentett, bizonyosan érdekesnek találnák a megtépázott hadihajó hírét –, de aztán lemondott róla. A hajó fontos jelentéssel bírt
a jövőre nézve, és Alucius jobbnak ítélte várni, amíg megismerheti a teljes történetet, és csak azután szakítja meg minden kapcsolatát a külvilággal.

A hátsó falnak döntött létrán a kuritájjal együtt lemásztak a tetőről, és Varinvár utolsó olyan épületéhez indultak, amely látszólag semmilyen sérülést sem szenvedett: a város közepén gubbasztó, fekete kőből épült, zömök erődhöz. A Feketetorony helyőrsége, a negyedik rendbéli martalócok meglepően derekasan küzdöttek, és egymás után verték vissza a varitájok hullámait. Tendris aspektus derekasan küzdött a csata forgatagában, és megingathatatlan Hittel sarkallta embereit újabb és újabb hőstettekre. Legalábbis így mesélték, már ha lehetett hinni a királyság leigázott, csendes bennszülötteinek. Végül az ellenség bevetette a varitájokat is, és az erőd elesett. Tendris aspektus maga négy elit rabszolgát vágott le, mielőtt valaki egy késsel hitványul hátba szúrta. Alucius nemigen hitte a mesét, de azt azért könnyen el tudta képzelni, hogy az eszelős kurafi az utolsó csepp véréig harcolt.

Alucius közeledtére a kapunál álló varitájok engedelmesen félreálltak. Huszonhetes követte a gazdáját, széles vállán a könyvekkel és gyógyszerrel teli zsákkal. A Feketetorony belső udvara még annyit sem adott a szépségre, mint a külső részei, és a komor, fekete falak fölötti mellvédeken varitáj íjászok álltak őrt. Alucius az udvar végében álló kapuhoz ment; a varitáj ajtónálló kitárta neki, és félreállt. A költő odabenn követte a dohos csigalépcsőt a pincébe. A szagoktól kéretlen emlékek tolultak az agyába. Eszébe jutottak itt töltött napjai, és a patkányhúgy orrfacsaró bűzével keveredő, áporodott rothadásszag. A lépcső három emelet mélyen ért véget, és egy fáklyafénytől derengő folyosóra vezetett, amelyen tíz zárka sorakozott, mindegyik súlyos vasajtóval lezárva. Amikor először hozták le ide, minden cellának volt lakója, mostanra kettő kivételével az összes üresen állt.

–  Nem – válaszolt Alucius Huszonhetes ki nem mondott kérdésére. – Nem mondhatnám, hogy élvezem a visszatérést, barátom.

Odalépett a folyosó végében sámlin ülő szabadkardhoz. Mindig ugyanazt a férfit találta itt, egy savanyú képű, izmos felépítésű fickót, aki körülbelül olyan kifinomultan beszélte a királysági nyelvet, mintha egy vak kőműves próbált volna mesterművet faragni.

–  Me’k? – mordult a volári, aki nagy nehezen talpra állt, és félretette
a borostömlőjét.

–  Dendrish aspektussal kezdem – felelte Alucius. – A nehezebb feladatok előnyt élveznek, szoktam mondani… – Elfojtott egy türelmetlen sóhajt, amely csaknem felszakadt belőle a szabadkard tanácstalan arckifejezése láttán. – A kövérnél kezdem. 

A volári vállat vont, és a folyosó távolabbik végében álló ajtóhoz ment. Csörgő kulcsokkal ügyködött a záron. Alucius egy meghajlással megköszönte, aztán bement.

Dendrish Hendrahl a rabság ideje alatt hírhedt súlyának legalább a felét elveszítette, de hájasságban még így is jelentősen túltett legtöbb embertársán. Most szokás szerint összevont szemöldökkel és közvetlen hangvétellel köszöntötte látogatóját. Apró, keskenyre húzott szeme csillogott az ágya fölötti falfülkében álló gyertya fényében.

–  Remélem, ezúttal valami érdekesebbet hoztál.

–  Úgy hiszem, aspektus. – Alucius elvette a zsákot Huszonhetestől, és némi turkálás után előhúzott egy nagy kötetet. A címet aranybetűkkel emelték ki a bőrkötésen.

–  „Téveszmék és Hit” – olvasta Dendrish a kötet címét. – „Az istenimádat természete”. A saját könyvemet hoztad el nekem?

–  Nem egészen, aspektus. Azt javaslom, kukkants bele.

Dendrish kinyitotta a kötetet, és disznószemét a címoldalon álló szövegre vetette. Alucius kívülről tudta, mi áll ott: „Avagy: Önteltség és gőg, Hendrahl aspektus kutatásának természete”.

–  Ez meg mi? – kérdezte az aspektus parancsolón.

–  Al Avern nagyúr házában találtam. Bizonyosan emlékszel rá. Tudományos eredményei okán a tinta és tekercs urának nevezték.

–  Milyen eredményekről beszélsz? A fickó kezdő volt, és mások tehetségéből élt.

–  Nos, a te tehetségedről elég határozott véleménye van, aspektus. Az alpiri istenek eredetéről szóló értekezésed kritikáját igencsak hosszasan taglalja, és azt kell hogy mondjam, meglehetősen elegánsan fogalmaz.

Hendrahl kövérkés keze szakértőn végiglapozta a könyvet, és egy fejezethez ért, amelyet a néhai Al Avern uraság kecses kézírása díszített.

–  „Carvelt ismétli”? – olvasta az aspektus dühödten elfúló hangon. – Ez az üresfejű majom engem vádol lopással?

–  Gondoltam, hogy szórakoztatónak fogod találni – hajolt meg újra Alucius, és az ajtóhoz lépett.

–  Várj! – Hendrahl óvakodva az odakinn álló szabadkardra pillantott, és meglehetős nehézséggel talpra küzdötte magát. – Biztosan vannak híreid.

–  Sajnos a dolgok nem sokat változtak a legutóbbi látogatásom óta, aspektus. Darnel nagyúr a fiára vadászik súlyos bűntettének hamvai között, miközben Tokrev tábornok dicső, alltori győzelmének hírét lessük és úgyszintén értesüléseket várunk Morok admirális Meldenei-szigetek ellen intézett, hasonlóan győzedelmes támadásáról.

Hendrahl közelebb jött, és alig hallhatóan azt suttogta:

–  Grealin mesterről nem hallottál?

Mindig ezzel a kérdéssel zárta a beszélgetést, és Alucius már régen nem akarta megérteni, miért érdekli annyira a Hatodik Rend raktárosának sorsa.

–  Semmit sem hallottam, aspektus. Csakúgy, mint legutóbb. – A válasz fura módon mindig megnyugtatta Hendrahlt, aki bólintott, visszament az ágyhoz, és leült. Ujjait a könyvön tartva fel sem nézett, amikor Alucius kiment a zárkából.

Elera aspektus semmiben sem hasonlított a hittestvérére. Amikor kitárult a cellaajtó, mosolyogva, vékony karját üdvözlésre tárva fogadta látogatóját.

–  Alucius!

–  Aspektus. – A költő alig tudta titkolni a remegést a hangjában, amikor meglátta az asszonyt mocskos szürke talárjában, amit nem engedtek neki leváltani. A bilincs vörösre marta mezítelen bokáját. Ennek ellenére Elera mindig mosolygott, és változatlanul örült a látogatásának.

–  Hoztam még balzsamot – tette a zsákot az ágyra Alucius. – A lábadra, aspektus. Van egy patika a Kupec úton. Persze teljesen kiégett, de úgy tűnik, a tulajdonos előrelátón elrejtette a készlet egy részét a pincében.

–  Te aztán feltalálod magad, jó uram, mint mindig! Köszönet érte. – Elera leült, és a zsákban kotorászott, majd kivett egy apró agyagedényt, leemelte a tetejét, és megszimatolta a tartalmát. – Korrfaolaj és méz. Kiváló! Ez tökéletesen megfelel. – Mélyebbre nyúlt a zsákban, és a kezébe akadtak a könyvek.

–  Marialus? – kiáltott fel örömmel. – Egyszer megvolt az egész sorozat. Már csaknem húsz éve annak, hogy utoljára olvastam. Milyen jó vagy hozzám, Alucius!

–  Megteszek minden tőlem telhetőt, aspektus.

Az asszony félretette a kötetet, és felnézett a vendégére. Arcát tisztán tartotta, amennyire kevéske vízadagja engedte. Darnel uraság részletesen megszabta, milyen körülmények között kell foglyul tartani, amit Elera annak köszönhetett, hogy a nagyúr első és egyetlen látogatásakor bóknak nem éppen nevezhető megjegyzések hagyták el az asszony száját. Így míg Dendrish aspektusnak csupán a kegyetlen közönnyel és a sovány étrenddel kellett megküzdenie, Elerát a falhoz láncolták. Rövid béklyója miatt csupán félméternyi távolságot tehetett meg apró cellájában. Alucius azonban eleddig egyetlen zokszót sem hallott tőle.

–  Hogy haladsz a verssel? – kérdezte az asszony.

–  Lassan, aspektus. Félek, nálam jobb krónikásra volna szükség ezekben a vészterhes időkben.

–  Kár. Pedig már alig várom, hogy elolvashassam. És az apád?

–  Üdvözletét küldi – hazudta Alucius. – Bár mostanság ritkán látom.
A nagyúr szokás szerint bőségesen ellátja feladattal.

–  Értem. Kérlek, mindenképpen add át neki az üdvözletemet!

Legalább ő nem fogja árulónak nevezni, amikor mindennek vége – gondolta a költő. – Meglehet, ő lesz az egyetlen.

–  Mondd, Alucius – folytatta az aspektus –, kalandozásaid során a déli negyedben is jársz?

–  Ritkán, aspektus. Arrafelé nemigen számíthatok nagy zsákmányra, és egyébként is: a déli negyedből alig maradt valami.

–  Milyen kár! Volt ott egy ivó, azt hiszem, név szerint a Fekete Vadkan. Ha kedved szottyanna egy kis minőségi borhoz, a tulaj szép kis cumbraeli készlettel rendelkezett. A padlódeszkák alá rejtette, hogy ne akadjon gondja a király adószedőivel.

Minőségi bor. Mióta nem kóstolt semmit, csak a legsavasabb ecetet? Lehet, hogy a városban fellelhető könyvek nem érdekelték a voláriakat, de a megszállás első hetében az összes borospincét kiürítették, amivel fájdalmas józanságra ítélték a költőt.

–  Nagyon kedves tőled, aspektus. Habár meg kell hagyni, meglep, hogy tudomásod van ilyesmikről.

–  Gyógyítóként mindenféle dolgokat hall az ember. Az emberek a legféltettebb titkaikat bízzák azokra, akiktől a szenvedésük enyhítését remélik. – A fiatalember szemébe nézett, és hangja megváltozott, újféle súllyal csengett, miközben hozzátette: – A helyedben nem sokáig késlekednék, hogy felkutassam azt a bort, jó uram!

–  Nem… nem fogok, aspektus.

A szabadkard megütögette az ajtót a kulcsával, és türelmetlenül felmordult.

–  Mennem kell. – A költő magához vette az üres zsákot.

–  Élveztem a találkozást, mint mindig, Alucius. – Az aspektus kinyújtotta a kezét, és a férfi letérdelt, hogy megcsókolja. Az elmúlt hetek során alakították ki az udvari szokást. – Tudod… – folytatta a nő, miközben
a költő feltápászkodott, és az cellaajtó felé indult –, úgy hiszem, ha Darnel nagyúr bátor ember lenne, már mindkettőnkkel végzett volna.

–  Amivel az egész hűbéruradalmát maga ellen hangolja – válaszolta Alucius. – Azért ennyire még ő sem ostoba.  

Az asszony bólintott, és újra mosolygott, miközben a szabadkard bezárta az ajtót. Utolsó szavai tompán jöttek a vastag deszkák mögül, de a fiatalember még jól hallotta a figyelmeztetést.

–  Ne feledd a bort!

◆ ◆ ◆

Darnel délután érte küldetett, így el kellett halasztania a déli negyed felderítését. A hűbérúr a palota egyetlen megmaradt szárnyát foglalta el; a márványfalak és -tornyok csillogó csoportja magasan kiemelkedett a körülötte elterülő romok közül. A falak egy részét állványzat takarta; kőművesek dolgoztak azon, hogy a maradványokból meggyőzően külön épületet húzzanak fel, mintha a birodalmi székhely mindig is így nézett volna ki. Darnel el akarta törölni a neki nem tetsző múlt emlékeit, amennyire csak lehetett. Kisebb rabszolgahadsereg munkálkodott folyamatosan az új tulajdonos látomásán. Elhordták a romba dőlt épületszárnyakat, hogy díszkertnek csináljanak helyet, lopott szoborgyűjteménnyel és egyelőre virágtalan ágyásokkal.

Alucius mindig meglepődött, mennyire nem érez félelmet, amikor szerencsétlenségére a hűbérúr társaságában találta magát. A fickó híres volt szeszélyességéről, és olyannyira kedvelte a halálos ítéletet, hogy Janus király gyengekezű uralkodónak tűnt mellette. Ám az arcára kiülő, nyilvánvaló gúny és megvetés ellenére Darnelnek élve kellett a költő. Legalábbis amíg az apám megnyeri neki ezt a háborút.

A nagyúr két markos lovagja eresztette be a trónterembe. Mindkettő teljes vértezetben várakozott, és borzalmas szagot árasztottak, dacára a levendulaolajnak, amivel nyakon öntötték magukat. Úgy látszott, egyetlen kovácsnak sem sikerült még megoldani a tartós páncélviselésből következő kellemetlen testszag állandó problémáját. Darnel új trónszékén ült, egy míves, bársonnyal fedett tölgyfakölteményen, amelynek faragásokkal ékesített támlája két méter magasra emelkedett. Bár hivatalosan még nem koronáztatta magát királlyá, a hűbérúr a királyi cím lehető legtöbb jelképét magához vette, köztük Malcius király koronáját, amely Alucius meglátása szerint kissé túl nagy volt a fejére. Most is megzökkent, ahogy a hűbérúr előrehajolt, hogy az előtte állóhoz szóljon. A volári matrózruhába öltözött, ösztövér és nyúzott fickó fekete köpönyeget viselt a vállán. Alucius félelmei igazolást nyertek, amikor meglátta, ki áll a tengerész mögött.

Mirvek szakaszparancsnok kihúzott háttal feszített fekete zománcos mellvértjében. Szirtszerű, sebhelyes arca nem tükrözött érzelmeket: mindig így viselkedett a hűbérúr társaságában. Darnelnek élve kellett a költő, de a volárit nem kötötték efféle megfontolások. Alucius erőt merített apja látványából, aki összefűzött karral állt a hűbérúr mellett.

–  Egy cápa? – kérdezte Darnel a matróztól gúnyos hangon. – Egy cápa rombolta le a flottátokat?

A tengerész egész testében megfeszült; az arcán látszott, hogy olyan embertől kell eltűrnie a sértést, akit alig tartott többre egy rabszolgánál.

–  Vörös cápa – felelte helyes királysági nyelven, de erős idegen kiejtéssel. – Amit egy elverah irányított.

–  Elverah? – hüledezett Darnel. – Azt hittem, ez a mesebeli Elverah éppen Alltornál foglalatoskodott azzal, hogy Tokrev tábornokot feltartóztassa.

–  Az elverah nem név, legalábbis mostanság nem úgy használjuk – magyarázta Mirvek. – Boszorkányt vagy varázslónőt jelent, és egy régi legendából származik…

–  Egy pinaszőrnyit sem érdekel a legendátok! – vágott vissza Darnel durván. – Minek hoztad ide nekem ezt a megvert kutyát a boszorkányokról és cápákról szóló eszelős meséjével?

–  Nem hazudok! – védekezett a matróz, és az arca egyre vörösebb árnyalatban játszott. – Ezer embert, vagy még többet láttam meghalni annak a ribancnak a mesterkedése folytán.

–  Fogd vissza a kutyádat – figyelmeztette Darnel halkan a szakaszvezetőt –, vagy leckét kap korbácsolásból!

A tengerész alig tudott uralkodni az indulatain, de egy szót sem szólt, mert Mirvek nyugtatóan a vállára tette a kezét, és a saját nyelvén a fülébe mormolt valamit. Alucius nemigen beszélte a volárit, de a parancsnok csitító szavai közül kihallotta a „türelem” kifejezést.

–  Nahát, költőcske! – vette észre a hűbérúr. – Ez megér egy verset, vagy akár kettőt is! A fenséges volári flottát állítólag elsüllyesztette egy Sötétség uralta cápa, ami egy boszorkány szeszélye szerint tört és zúzott.

–  Elverah – ismételte meg a matróz, majd hozzátett valamit voláriul.

–  Mit mondott? – érdeklődött Darnel fáradt hangon a szakaszparancsnoktól.

–  Tűzben született – fordította a parancsnok. – A matrózok szerint
a boszorkány tűzben született, mert égési sebek borították a bőrét.

–  Égési sebek?

–  Az arcán. – A tengerész végighúzta a kezét a saját ábrázatán. – Égett volt a bőre, és ocsmány a kinézete. Egy asszonynak sem nevezhető teremtmény.

–  És én még azt hittem, a ti népetek nem hajlik a babonaságra – jelentette ki Darnel, aztán Aluciushoz fordult. – Mit gondolsz, mit jelent mindez a mi nagyvonalú tervünk szempontjából, költőcske?

–  Olybá tűnik, a Meldenei-szigetek végül mégsem adták könnyen magukat, uram – válaszolta a fiatalember színtelen hangon. Látta, hogy az apja megmoccan Darnel mellett, és elkapta figyelmeztető pillantását. A hűbérúr azonban nem haragudott meg a megjegyzésre.

–  Pontosan. Mindazok ellenére, amit a szövetségeseink ígértek, eleddig nem sikerült biztosítaniuk nekem a Szigeteket, hanem ostobaságokat kaffogó kutyákat hoznak az otthonomba. – A tengerészre bökött. – Vidd a szemem elől, Mirvek! Lépj közelebb, költőcske! – intett neki Darnel bágyadtan, amikor a voláriak távoztak. – Szeretném egy másik meséről is kikérni a véleményedet.

Alucius odament, és a trón előtt fél térdre ereszkedett. Folyamatosan kísértette a vágy, hogy elhagyja a tisztelet tettetett jeleit, de tudta, hogy
a hűbérúr türelme hamar elfogy, attól függetlenül, hogy egyelőre hasznosnak tartja szolgáját.

–  Nesze! – kapott fel egy gömb alakú tárgyat a trón mellől, és odadobta a költőnek. – Ugye ismerős?

Alucius két kézzel elkapta a repülő valamit, és megforgatta az ujjai között. A kék mázzal bevont, renfaeli lovagi sisakot számos horpadás csúfította, és a rostélya is eltörött.

–  Wenders uraság. – Alucius rájött, hogy Darnel ajándékba adta az egyik felesleges páncélruháját a legcsúszómászóbb talpnyalójának.

–  Bizony. Néhány napja találták meg, számszeríj-lövedékkel a szemében. Feltételezem, ki tudod találni, ki okozhatta a végzetét.

–  A Vörös Testvér. – A költő leplezte a vigyorát. Leégetted az Urlisht, és mégsem tudtad elkapni.

–  Így van. Fura dolog ez: először ellátták a sebeit, majd megölték. Ám ami még ennél is különösebb, mindezt a századából származó egyetlen túlélő meséjéből tudjuk. Sajna, ő sem húzta sokáig. Összezúzott karja elfertőződött, és a pokolra vitte, de előtte még megesküdött az eltávozottakra, hogy az egész csapatot maga alá temette egy sziklaomlás, amit a Vörös Testvér kövér mestere idézett elő.

Grealin. Alucius nem hagyta, hogy látsszon az arcán az izgalom, miközben megkérdezte:

–  Idézett elő?

–  Igen, a Sötétség segítségével, már ha a beszámolónak hinni lehet. Először a Sötétséggel cimboráló rendtestvér története, most meg ez a boszorkányos cápaügy. Az egész igencsak rejtélyes, nem gondolod?

–  Egyetértek, uram. Valóban rejtélyes.

Darnel hátradőlt az ülésében, és árgus szemmel fixírozta a költőt.

–  Mondd csak, aspektus-foglyaink a társalgásotokban említettek valaha bármit erről a kövér mesterről és a Sötét képességeiről?

–  Dendrish aspektus mindig csak könyveket kér, meg ételt. Elera meg semmit. Nem említik a mestert…

Darnel az apához fordult.

–  Grealin, uram – válaszolt kéretlenül is Lakrhil Al Hestián.

–  Igen, Grealin… – A hűbérúr újra a fiatalemberre emelte a tekintetét. – Grealin.

–  Emlékszem ilyen névre, uram. Úgy hiszem, Al Sorna említette egyszer a Bitorló elleni küzdelem idején. Ha emlékezetem nem csal, ő felügyelte a Hatodik Rend készleteit.

A töprengő kifejezés lefagyott Darnel képéről, és minden vér kifutott az arcából, ahogyan az gyakran megesett Al Sorna nevének említésekor. Alucius jól tudta ezt, és számított is rá, hogy a megfelelő figyelemelterelés elejét veheti a további ravasz kérdezősködésnek. Ám a hűbérurat a mai napon nem lehetett ilyen könnyen sarokba szorítani.

–  Akár raktáros, akár nem – folytatta Darnel rekedten –, mostanra már bizonyosan csak egy kupac hamu maradt belőle.

Kivett valamit selyemköntöse zsebéből, és odalökte a fiatalembernek. Az egyszerű fémláncon lógó medál megpörkölődött, de azon kívül teljesen épnek látszott. A vak harcost ábrázolta.

–  Atyád felderítői találták egy máglya hamvai között, Wenders holttesténél. A kövér mesteré lehet, esetleg a Vörös Testvéré, bár kétlem, hogy ilyen szerencsénk volna.

Nem – értett egyet Alucius legbelül. – Nincs ilyen szerencséd.

–  A volári szövetségeseinket módfelett érdekli a Sötétségről szóló bármilyen pletyka – folytatta Darnel. – Borsos árat fizetnek olyan rabszolgákért, akik a híresztelések szerint ebben a kórságban szenvednek. Képzeld csak, mit tesznek majd a barátaiddal a Feketetoronyban, ha megneszelik, hogy további áldottakról van tudomásuk! Legközelebbi látogatásod alkalmával mutasd meg nekik ezt a medált, meséld el a történetet, és jelentsd nekem, mit válaszoltak! Minden egyes szót!

Felállt, és lassú, bizonytalan léptekkel elindult Alucius felé. Az arca enyhén rángatózott, ajkát köpet nedvesítette. Körülbelül egyforma magasak voltak, ám Darnel lényegesen testesebbnek mondhatta magát, ráadásul gyakorlott gyilkosnak számított. Ennek ellenére a költő valahogyan nem érzett félelmet, miközben a hűbérúr vészjóslón közeledett hozzá.

–  Éppen elég régóta húzódik már ez az olcsó színjáték – suttogta rekedten. – Ma éjszaka a parancsnokságom alatt álló lovagjaimmal kilovagolunk, levadásszuk a Vörös Testvért, és visszaszerzem a fiamat! Miközben én ezzel foglalatoskodom, te gondoskodsz róla, hogy azok a szenteskedő szarháziak megértsék: akár aspektusok, akár nem, boldogan adom át őket a szövetségeseinknek, és végignézem, ahogyan elevenen megnyúzzák őket, ha az kell a titkaik kicsikarásához!