BARTÓK

IMRE

LÁTTAM

A KÖDNEK

ORSZÁGÁT

Jelenkor

Copyright © Bartók Imre, 2016

Borítófotó © Europress/Getty Images

A kötet megjelenését támogatta:

Megjelent Budapesten 2016-ban

Felelős kiadó Sárközy Bence

A Jelenkor Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Ruttkay Helga

Szerzőfotó Németh Dániel

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-676-636-8

A fiú kiment játszani.

Amikor kinyitotta az ajtót,

meglátta a világot.

Ahogy átlépett a küszöbön,

árnyékot vetett.

Ekkor született meg a gonosz,

és a gonosz követte a fiút.

Inland Empire

I.

A halottak több virágot kapnak, mint az élők, mert a megbánás mindig erősebb, mint a hála. De talán a holtaknak is hálásak lehetünk. Ha rendezni akarom az érzéseimet, hát még a gondolataimat, mintha egy kaptárba nyúlnék. Vagy egy hangyabolyba. Nem mondhatom, hogy apátiába süllyedtem volna, legalábbis ami a belső csillagképeket illeti, semmiképpen sem. Azt viszont el kell ismernem, hogy a munkám egyre több frusztrációval jár. Éppúgy jelen van benne az unalom, mint a lemondás, a hiúság éppúgy, mint a szánalom, az egykori, vélt fontosság hajszolása, az egyre mélyülő csalódottság, és az időként megmagyarázhatatlanul fel-feltámadó érdeklődés.

Minimalista ízléssel berendezett lakásomban ücsörgök, és lélekben próbálok felkészülni a kötelezettségeimre. Egy könyvkiadóban dolgozom, ma este a menetrendszerűen ismétlődő házi bemutatóink egyikére kell mennem. Nincs kétségem afelől, hogy remekül sikerül majd, legalábbis az igazgató elképzelése szerint, és persze abban is biztos vagyok, hogy a vendégek pompásan fognak szórakozni, ahogy mindig. Nem hibáztatom őket, ez a dolguk. Minden kis fogaskeréknek megvan a maga feladata, az övék éppen az, hogy pompásan érezzék magukat.

Kinézek az ablakon. A lemenő nap rozsdavörösre festi a háztetőket, amelyekről mintha bármelyik pillanatban lepotyoghatnának a meglazult tetőcserepek. Vajon mi tartja őket a helyükön? A szemközti ereszcsatornán egy dagadtra puffadt galamb burukkol.

Ma van öt éve, hogy eltűnt az öcsém.

Leveszek egy könyvet a polcról, és visszasüllyedek a fotelbe. Nézegetem a címlapot, és eszembe jut, hogy noha a fél életemet a könyvkiadásban töltöttem, milyen messze kerültem mindattól, amiért egykor fontos volt számomra az irodalom.

Szeretem ezeket a pillanatokat. Itthon, egyedül csipegetni a láz soraiból. Találomra felcsapom a kötetet valahol középtájon.

Telente az, ki hozzám tartozott,

visszatér az erdő vadvilágába.

És hogy riaszt a holnap!

Tudják a madarak s antilopok.

Hogy reszket odafent a nyirkos ég!

Hó szakad belőle reám –

Porzik a kása, reped a jég,

Megázunk mi, meg ám.

Ez a szöveg ismerős. Miután eltűnt a testvérem, gyűjtöttem az efféle részleteket. Egy idő után felhagytam ezzel, de valahol még meg kell lennie a füzeteknek, amelyeket teleírtam.