TÓTH KRISZTINA

Világadapter

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

© Tóth Krisztina, 2016

Felelős szerkesztő Dávid Anna

Korrektor Schmal Alexandra

A borító Szilágyi Lenke fotójának felhasználásával készült

Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3451-4

A kötet megjelenését

a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

TARTALOM

FUTAMIDŐ

Hogy vagytok?

Háromnegyed

Memóriakártya

Környék

Ház

Zápor

Példa

Üzenet

Idő, idő, idő

Futamidő

TURISTA

Dal a titkos életről

Munkadal

Menyegző

Csillag

Metró

Búvár

Heg

Rigó

Vasgolyó

Zsarnokgyík

Turista

A TANÍTVÁNY

Színpad

A koravén cigány

Bánk, magában

tisölök

Kosztolányi hajszálai

Adj már csendességet

Egy (vagy két) gonosz bácsi

A házitündér

Inferno letterario, avagy a költő Paul Virilio kíséretében alászáll

A Tanítvány

HOSSZÚALVÓ

Világadapter

Kamera

Magnak jó lesz

Szobák

Dió

Fügefa

Sehol hamu

Hideg idő

Homokóra

Hal

Felejtő

Lék

Hosszúalvó

FUTAMIDŐ

HOGY VAGYTOK?

Ahogy a családban a hetedik,

gyanútlan nemzedék világra hozza

az oroszlánarcú, foltos csecsemőt,

ahogy a frissen festett házfalon

mégiscsak átüt az obszcén graffiti,

ahogy háztűznéző alatt előjön

a kisházból a húgy- és szarszagú,

félbolond nagymama, és a levesbe nyúl,

ahogy a fásult majomarcból kinéz

az idegen testbe élethosszig bezárt

makacs, legyőzhetetlen értelem,

úgy villan cinkosan rád egy-egy pillanatra

barátaid arcából a halál.

Hogyha ilyenkor visszanézel,

második pillantásra senki sincs ott.

Valaki visszaküldte a nagymamát,

a házat újrafestik, az újszülöttet

elszállítják és nem beszélnek róla többet,

a majom vakaródzik, duzzadt seggét mutatja.

Hogy vagytok? – kérdezed, miközben

morajlik valami a kanyarodó buszok,

a zúgó vezetékek, a föld alatt futó

metró hangján. És egyre hangosabban

mondogatjátok: össze kéne már jönni egyszer,

aztán a túlkiabált zajban egyikőtök

előbb-utóbb az órájára néz.

HÁROMNEGYED

Mikor sötétben gépelek, vakon,

mint ezt a verset is, hajnal fele,

a billentyűket csak tapogatom,

soha nincs meg a kérdőjel helye,

a felkiáltóé se, §’”+ /=, hol van,

elkezdem próbálgatni, játszani,

végigmegyek a billentyűkön a sorban,

de nem tud a vers felkiáltani.

Mint a búvár, ha szájából buborék száll

hang helyett a derengő víz alatt,

vagy az üzletben, ahol a fény nem ég már,

az eladó, ha egyedül maradt

és hallja, hogy a polcok között motoszkál

valaki, mikor már bezárta a boltot.

A pénztárgép alatt matatni próbál,

de nem találja meg a pánikgombot.

Elmúlt fél négy. Az első hó szakad kint,

pedig a télnek nemsokára vége.

Minden máskor és másképpen jön el, mint

azt az ember valamikor remélte,

vagy el se jön. Talán úgy nyolc lehettem,

ültünk a túlfűtött teremben délután,

és vártuk, hogy az osztály kimehessen,

mert reggel óta havazott puhán.

Az Andrássy út csonkolt platánjain

hósapka ült. Figyeltük vágyakozva,

ahogy a szél az ágakat rázza kint,

és a havat a bádog ablakpárkányra dobja.

Szemben a falon a címer és a tábla

fölött szigorú falióra jelezte,

mikor lesz négy, de úgy látszott, mintha állna.

A tanárnő a tekintetem kereste.

Tudta, én vagyok ott az egyetlen,

aki képtelen, hogy az időt leolvassa,

és ha kérdez, csak bámulok rá meredten,

pedig a játékórán ezerszer megmutatta.

Vegyél kabátot – fordult felém –, eredj ki,

szemben a cukrászda falán ott egy óra.

Mondd meg a többieknek szépen, mennyi

van még az udvarig – szólt mosolyogva.

Fogtam a sálam, indultam szívdobogva,

és azt kívántam, bárcsak jönnének értem,

nem figyeltem a fehér udvarra már, a hóra,

csak a mutatókat, hogy most az egyszer értsem.

A gondnok, akitől mindig félni kellett,

éppen kihúzta a hamuval telt kukákat.

Megálltam a borostás ember mellett,

és megkérdeztem, hogy hány óra, bocsánat.

Háromnegyed – nézett szemben a házra.

Nem mertem megkérdezni, háromnegyed mi.

Lapátolt közben, tiszta sár lett a járda,

ideje volt a terembe visszamenni.

Háromnegyed – léptem a napközibe pirulva.

A többiek már elkezdtek sorakozni.

Álltam, mint aki most az egyszer megúszta,

de kint még kiderülhet, mégse annyi.

Honnan tudnám. Akikkel megszülettem,

már szétszéledtek, a sorból kilépnek.

Ropog a hó, sár meg hamu a testünk,

el kellett közben telni negyven évnek,

hogy én hiába nézzem, most se értsem

a hideg számlapot fent a tábla felett,

a holdközi mutatókat a vaksötétben,

hogy több, mint fél, miközben gépelek.