DARVASI LÁSZLÓ

TALIGÁS

regény

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiadó@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

© Darvasi László, 2016

Felelős szerkesztő Turi Tímea

A borítót Pintér József tervezte

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3457-6

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

TARTALOM

Már majdnem vége

Bécsben

Szeged felé

Szegeden

Még nincsen vége

MÁR MAJDNEM VÉGE

A nyelvem a mandulámra csúszott, amikor megütöttek. Akkor pedig hamarosan megfulladok. Nem tudom, hol a csodában voltak idáig, de most visszatértek, méghozzá milyen látványosan, már-már karneváli fölvonulást tartottak, körbetáncoltak a kalyibában, mintha súlyos kendők lennének, közelről lihegtek rám, aztán hátráltak, elnyelte őket a part zöld függönye, beleolvadtak a tömegbe, az emberek hullámzó sokaságába, majd az egyikük kicsörtetett a bozótosból, és ahogy odaért hozzám, öklével az arcomba sújtott. Énekelt közben, magas hangon, sikított, mint egy óriási madár. Reccsent a csontom, elöntött a forróság. Az ember letérdel, hogy magasabb legyen. Mintha óriási vizek háborogtak volna a közelben, csattogtak és összeverődtek a vízfalak, hullám hullámra csapott, az üveg énekel így, az üveg.

Visszajöttem onnan, hallom a tömeget, hogyan daloltatja a gyűlölet. Édes és keserű az égett hús szaga, hallom a jajveszékelést, a kántálást, az imákat, miket úgy morzsolnak el a gyáva szájak, hogy felsértik a nyelvet közben. Olyan ismerős minden, hogy mosolyognom kell. Darazsak döngnek az arcom előtt, az egyik a számra száll. Azt hiszem, belehánytam a taligámba.

A taligám üres. Mindent kiborogattak belőle. Egy-két papírfoszlány, szakadt könyvfedél ragad még a fa belső falához, mintha odaragasztgattam volna őket. Kisilabizálhatok néhány nevet. Persze, tudom, mire kellett nekik a sok semmiség, Ovidius, Villon, Szapphó nyomatai vagy Hadlaub verse, Luther Asztali beszélgetése, a pápáról karcolt ínyencsége. Koldusok vagyunk, ez az igazság, hát persze.

Ha képes vagyok hányni, akkor mégsem nyeltem le a nyelvemet. Viszont megint el fogok ájulni, nyomja testemet lefelé az ég, magához húz a föld. Vagy a halálom órája ütött, a halál lépdel egyre közelebb, egyre barátságosabb az érzés, hogy a semmi vesz ölbe. De még arcok keringenek elém, itt imbolyognak előttem. Wolzbein, Róth meg Guld ábrázata keringőzik a lázamban, milyen csinos kis látomások, hogy vacogok tőlük. Milyen közhelyes, hogy így térdelek, szétvert arccal, sajgó, megropogtatott gerinccel. Hogy éppen ők térnének vissza. Valami rettenetesen nyomja az oldalamat, kitapogatom. És megörülök, hálát érzek, hogy így sajog az oldalam. Paulina kérdez valamit, nem hallom a hangját, de a szája mozgását látom, olvasok róla. Jól van, válaszolok neki, mire rémülten a szája elé kapja a tenyerét, sápadt lesz, mint a romlott tej. Aztán már nem látom. Vajon mit mondtam neki. A közelben lobognak a máglyák, ez biztos. Lobognak a máglyák, hányok. Füstöt hányok, verseket, még mindig dadogok. Nem, már nem dadogok, kiverték belőlem. Hol van Barbara, hol van Julius és a táncos lány? A tömeg moraja a válasz, meg a füst és a jajkiáltások.

Barbara!

Barbara!

Végre tétova hang locsog ki a kalyiba mélyéből. Az ajtaja nyikorogva leng. Föltápászkodom, elszédelgek a küszöbig. Az oldalfal résein át beszűrődik a fény, nincsen odabent senki, csupán a földön hever néhány ruhafoszlány, és megtaposott, szakadt papirosok, amiket vérfoltok pöttyöztek be.

Barbara!

A sarokból csicsereg rám, itt vagyok, te ostoba, te kelekótya Taligás. Itt vagyok, de te hol a fészkes fenében voltál? Miért lettél hűtlen, miért hagytál el, Taligás?

Nem hagytalak el, kislány!, hajolok az üvegtégelyhez, ami a sarokban hever eldőlve, s Barbara almaarca lefelé, a recsegő szalmába fordul. Onnan beszél, onnan csicsereg. Hamar kikaparom és megemelem, a könyökömmel tisztogatom. Megszédülök, csaknem elejtem.

Most akkor meghalsz, Taligás?

Nem tudom, kislány.

Nem tudja az ember, ha meghal, Taligás?

Mikor tudja, mikor nem. Sokszor tudja, aztán mégse roppan a nádszál.

Ha nem halsz meg, Taligás, akkor elmesélem, hogy volt ez a dolog Juliusszal. De ha meghalsz, akkor hiába mesélek bármit, ezt csicsergi a semmi száj az almaarcból, és nagyon komolyan csicsergi, érzem én, mikor akar Barbara jelentőségteljesnek látszani.

Nem patkolok el, kislány.

Mondd még egyszer!

Élve maradok, Barbara.

És a szavalással mi lesz?!

Hogyhogy mi lesz?!

Ha nem szavalsz, azonnal elhallgatok. Örökre!

Most, Barbara?!

Persze, persze, a harapóst. Azt szavald azzal a buta száddal, Taligás!

Önkéntelenül odanyúlok, a buta, fecsegő szám csupa seb. Csodálkozom, mégis dadogva szavalom neki Hadlaubot, egy szerelmes verset. Viszont könnyen meglehet, hogy beszartam. Tapogatom magam, izzadság és vér borít, de nem csináltam magam alá. Szavalom Hadlaubot, köpöm és hörgöm a szavakat. Megtámasztom a kalyiba oldalát, nyál csöpög a számból, mintha mindjárt hánynék, utána köpök. Vért köpök, Hadlaubot szavalom. A kalyiba ajtaja nyikorog, el- s visszaleng, igazán kitartóan csinálja. Megragadom Barbarát, aki laposakat pislog, kilépek a helyiségből. Hunyorgok az éles fényben. Kutyák marják egymást a közelben, úgy vinnyog az egyik, mintha ember lenne, horpadt, éhség nevelte dög, honnan kerültek ide, fogalmam sincsen. Zúg a meleg, füstszagú a szél, a nyárfák dőlnek, recsegnek és ropognak, a nagy koronás füzek bután rázzák magukat. Füst leng, még mindig füst leng. Fehér ez a füst, leszorítja a szél, elteríti, mint valami óriás szőnyeget. Nincs meg a taliga bőrtakarója, sehol se látom. De megvan! Odarugdosták a csalánbokrokhoz. A dülöngélő fatörzsek közé nézve megpillantom a vészesen lefogyott, szürke Tiszát. Néhány papirosom a földön hever, megszakadt könyvfedél remeg a közeli bokron. Fekete lepkék körülöttem, száll, kavarog a pernye.

Menekülj, Taligás, sikoltozik Barbara, hordd el az irhádat. Szaladj, menekíts el engem innen! Vigyél vissza a Gutpater Gasséba, vigyél haza, vigyél a drága otthonomba, ahol nekem jó, ahol én biztonságban vagyok!

Mi lett Johannával, és mi lett Juliusszal?

Elégtek, nincsenek már. És mind boldog volt, aki látta őket halni, elégni, pernyévé válni. Por és hamu, Taligás. Azzá lettek. Pernyeként táncolt az a lány, Taligás. Szürke szárnyak röpködtek a víz felett. Az emberek arcára ragadtak!

Igyekszem nyugodt maradni.

Mondd el, hogy történt, Barbara.

Nem beszélek már neked többet, Taligás, duzzogja.

Az üveget, amiben az almaarcú van, a fejem fölé emelem.

Jól van, jól van, sziszegi, elmondom.

Azért még forgatok rajta vagy kettőt. Iszonyatosan hasogat a fejem. Nem is látok rendesen. Ő meg beszélni kezd.

Az úgy volt, Taligás, hogy amikor idáig elértünk, amikor idáig toltad, amikor idáig zötyögtetted a taligádat nagy nyögések, káromlások és istentelenségek közepette, a Teremtőt sokféleképpen, nyájasan vagy haraggal a bűnös nyelvedre véve, az ábrázatod izzadságát folyvást törölgetve, köpködve és harákolva, mit ne mondjak, egyszer még vizeltél is, megálltál az utolsó halászház után, ahol hálók és varsák voltak kiaggatva karókra és faágakra, egy tört orrú, fű benőtte félladik is hevert ott, aztán tovább döcögtünk, már egészen közel voltunk ehhez a helyhez, ehhez a széllel bélelt, rozoga kalyibához, és akkor a homlokodra csaptál, de akkorát, hogy nekem is fájt, és kiáltozni kezdtél, mintha méreg fogott volna el, azt ordítottad, hogy pontosan tudod, hol vannak, hol fogják Juliust és a lányt, hol őrzik őket, mint holmi fő ajándékokat. Mert majd ők lesznek a látványosság! A táncoló lány és a bolond, az ő elégésük lesz a nap csúcspontja. Halleluja, összes szentek! Futni kezdtél lóhalálában. Ugrándoztak, dobálták magukat a könyvek, a papirosok. Egyszer én is a földre estem, ostoba. Majdnem a fűben hagytál! Amikor ideértünk, ehhez a kalyibához, éppen két vénasszonyt rángattak a máglyák felé a poroszlók. De azok ketten itt voltak, Julius és a táncos szuka őrizetlenül maradt. Beszaladtál a hodályba, kérlelni kezdted őket, hogy azonnal tartsanak veled. Úgy értem, velünk! Kövessenek nyomban! Megmented őket. Életükért felelsz. Még verset is dadogtál nekik.

Na, na, na, Barbara, verset?!

Hát persze, valami olyasmit, hogy

az embernél nincsen csodálatosabb.

Mert szánt, magokat szór a földbe, aztán meg arat.

Meg úgy beszél, mint a szél.

Várost épít, tornyokat, ólakat, bitófákat.

Törvénnyel kormányoz.

És hogy nincsen hazája annak, aki megelégszik a csúnyával.

Ilyeneket mondtál, Taligás, közben pukkadozott kifelé a hab a szádból. Mindhiába dadogtál. Azok ketten vonakodtak, semmiképpen sem akartak veled közösködni. Mint akik igazán beletörődtek a sorsukba. Julius erősen szorította Johanna kezét, és boldog, bolond vigyor terült szét az ábrázatán. Mint aki azt válaszolja, neki jó, ha Johannával együtt lesz a tűz martaléka. Az neki öröm, boldogság. Csak hörgött és vinnyogott, mint ezek a kutyák itt. És akkor te, Taligás, rángatni kezdted őket, még meg is ütötted a bolondot. Úgy verted, mintha ő lennél te is. Az meg visszaütött. Csépeltétek, martátok egymást. Együgyű lettél te is, Taligás. Együgyű lettél az őrülettől. Hogy tud verekedni magával a butaság, Taligás! Végül ő megragadott, mint egy szalmaembert, igazán úgy. Csontjaid ropogtak, mint szélben a fák. Julius a hajadat markolta, ütötte a fejed a taliga oldalába. Többször beleverte. Ordított a hatalmassá lett, véres szájával. Te vinnyogtál, Taligás, te is kutya lettél, recsegő fatörzs lettél. Aztán elájultál, mint egy üres zsák, amiből kiszórták az utolsó morzsát is. Ők meg elmentek, mert taposta az ösvényt visszafelé a két poroszló újra, követték azokat boldogan, táncoltak bele a tűzbe, a halálba.

Azt mondod, Barbara, hogy Johanna is boldog volt?

Azt hát, Taligás, válaszol igazán ártatlanul, olyan boldog volt, hogy a két szeme drágakő lett, és beletáncolt a halálába.

Jól van, bólintok, s magamban is ezt mondom, csak még hozzáteszem, hogy nem így volt tehát. Barbara hazudik, mint a részeg kanári. Vagy csak mesél. Hazudik vagy mesél. Mindegy.

Nem, egyáltalán nem mindegy.

Mindenesetre nem félek.

Keresek egy tuskót, leülök, igyekszem átgondolni a helyzetet. Nagy levelű, legyező alakú páfránylevelet szaggatok, a tégelyt gyorsan betakargatom vele, hogy Barbara hallgasson, ne zavarjon, azért még hallom, hogy a zöld alól kisziszeg, dögölj meg, Taligás, pusztulj!

A magasba emelem, többször megforgatom, hogy mindjárt a fenébe hajítom. Erre elcsöndesül. Törölgetem az izzadságom, a vérem. Hangyák nyüzsögnek egy repedés körül, fölvonulnak a csizmámra, már a kezemet marják. Jólesik. Néha vertem magam csalánnal is. A taligám üres, vagyis vöröslik benne hányadék, vér is lehet, visszaöklendezett bor, mindegy. A fejem irgalmatlanul hasogat, a fejbőröm több helyen szétnyílt, a vér a szememre, arcomra száradt, a halántékomból diók dagadtak. Sok dolog csodálatos, de az ember, nahát, ezt meg honnan a fenéből vette Barbara?! Valóban mondtam volna neki? Nem emlékszem ilyesmire. Könyveimet, nyomataimat, a kéziratokat elvitték. Hanem hogy megtaláltam ezt a két embert, Johannát és Juliust, talán hiába tettem. Talán már a fejüket vették, a víz alá nyomták őket, talán már elégtek. De ha nem ették meg húsukat a lángok, akkor van még esélyem. Nekik van esélyük. Lehunyom a szememet. Félek. Barbara üvegéért nyúlok végül, a rongyaim közé gyűröm. Félek. Teszek néhány lépést, remeg a füst, félek. S ahogy rendesen, úgy most hasztalan keresgélek szavakat, hiába méricskélem őket arra, amitől így kolompol bennem a remegés. A félelemnek nincsen szüksége a képzeletemre, nem kell neki, tojik arra, hogy az évek óta tartó taligázásban, az évek óta tartó szóhordásban annyi mindent a fantáziámra bíztam, s tettem aggodalom, különösebb kétség, a legkisebb zavar nélkül. Olyan voltam, akár egy gyerekember, mértéktelen és akaratos. Azt gondoltam, félhetek bármennyit és bárhogyan, a képzeletem akármi nehézségen átsegít. Ha kerülget valami rossz, azt képzelem, hogy a szavak betakarnak és megóvnak. Azt képzeltem, hogy a szavakkal vívok meg olyan csatákat, amit mások fegyverekkel, karddal és lándzsával, s ha nem is győzök, de nem is pusztítanak el.

Azt képzeltem, hogy megment a szó. Azt képzeltem, én mentem meg őt, rejtem, ha kell, mint a friss hajtást, gondozom, ha kell, mint újszülöttet, támolygó borjút, mint csibét, apró halat. Azt képzeltem, ő gondoz engem, mint a lélegzet.

Hagyd már ezt, te ütődött!, szól rám Barbara, akiért önkéntelenül utánanyúltam, s most itt van a kezemben, dühösen fintorog rám az almaarcával.

Most is csak fecsegsz a semmibe!

És akkor egy nevet motyogok, egy nevet ismételgetek magam elé.

Róth!

Mondhattam volna Millert is, de nem, nekem Róth kell, Barbarára kapom a tekintetemet, ő elcsöndesült, nyilván attól tart, hogy visszakerül a sötétbe, a rongyok közé. Vagy megsértődött. Nekem aztán egyre megy!

Róth, köhögöm föl újra a nevet. Meg kell találnom, rá kell vennem, hogy Juliust és Johannát visszaadja nekem. Miféle árat fizetek ezért, nem tudom, nem is érdekel. Megszédülök, amikor továbblépek. Ordítanak, boldogan süvölt a nép.

Róth!, ordítok velük.

Róth!

Bezzeg az én nevemet soha nem kiabáltad ilyen hangosan, duzzog Barbara, aztán nem locsog többé, végleg befogja a semmi száját, ahogy szakadt köpenyegem zsebébe dugom a tégelyt.