Kresley Cole

VÁMPÍRBOSSZÚ

Halhatatlanok alkonyat után 12.

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Copyright © 2012 by Kresley Cole

Hungarian translation © Márton Andrea, 2016

ISBN 978-963-293-571-3

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Swede-nek, aki rendes pasas, remek ember és figyelemre méltó férj. Miközben ezt írom, hajnali négy óra van a Standard Határidő-leadás Időszámítás szerint, és te még mindig itt ülsz velem az íróasztalnál. Hogy lepjelek így meg egy ajánlással, amikor nem vagy hajlandó elhagyni a vezérlőpultot?

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon köszönök mindent szerkesztőmnek, Lauren McKennának és kiadómnak, Louise Burke-nek. Mindketten fantasztikus hölgyek, akik folyamatosan inspirálnak.

Különleges köszönet illeti a Gallery Books produkciós csapatát  és Nancy Tonikot, mivel türelmesen viselte az én „különleges” módszeremet a nyomdai előkészítéssel kapcsolatban és excentrikus csatolmányrajzaimat.

Nagy szeretet és köszönet illeti hihetetlen ügynökömet, Robin Rue-t.

Végül pedig köszönetet szeretnék mondani a csodálatos támogatásért olvasóimnak, akik fejest ugranak velem a mélybe!

Szemelvények a Szövetség élő könyvéből

A SZÖVETSÉG

„…és minden halhatatlan teremtmény egyetlen formációban egyesüljön, ugyanabban a dimenzióban, ám mégis rejtve az emberiség elől.”

– A legtöbben halhatatlanok és képesek felgyógyulni sérüléseikből.

– Az erősebb rendek tagjait csak misztikus tűzzel vagy lefejezéssel lehet meggyilkolni.

–Erős érzelmi hatás esetén a szemük a rendjük jellemző színét veszi fel.

A VÁMPÍROK

„A Szövetség történetének első felfordulása idején a vámpírok azon testvérisége uralkodott, kik hatalmukat a hideg számításra, a logika mindenekfeletti tiszteletére és a tökéletes kíméletlenségre alapozták. Dákföld kietlen sztyeppéiről indultak, az Orosz Birodalomig jutottak, de úgy tartják, hogy egy titkos csoportjuk, a Dákok, még ma is Dáciában élnek.”

– Minden vámpír az Aráját, örök hitvesét keresi és élőhalottként bolyong, míg meg nem találja.

– Az Ara életre kelti a testüket, megindítja a légzésüket és a szívdobogásukat. Ezt a folyamatot nevezzük vérömlésnek.

– A Bukottak olyan vámpírok, akik egyszer már gyilkoltak úgy, hogy halálra itták áldozatukat. Különös ismertetőjegyük a vörös szem.

– Két harcoló közösség tartozik ide, a Horda, amely nagyrészt a Bukottakból áll, és a Megtagadók, egy légiónyi emberré változott vámpír, akik nem isznak egyenesen a húsból.

A VALKŰR RENDEK

„Ha egy szűz harcos hősi halált hal a csatatéren, Wóden és Freya villámcsapással sújtja őt, elragadják csarnokaikba, örök időkig megőrzik bátorságát, és halhatatlan valkűrlányt formálnak belőle.”

– A Föld elektromos energiájával töltekeznek, hatalmas, kollektív erőforrássá alakítva át azt, amelyet aztán felfokozott lelkiállapotukban, villámcsapás formájában juttatnak vissza.

– Ha nem edzik magukat ellene, a legtöbbjüket megbabonázzák a csillogó tárgyak.

ÁTFORDULÁS

„Csak a halál által válhatsz valami »mássá«.”

– Egyes lények képesek az embert, sőt a Szövetség más teremtményeit is a saját fajtájukká változtatni, de a katalizátor mindig a halál, és nem garantált a siker.

AZ ÖRÖKÖSÖDÉS

„És eljön majd az idő, amikor a Szövetség minden egyes tagja – kezdve, a valkűröktől, a vámpíroktól, a vérfarkasoktól és a démonoktól egészen a boszorkákig, alakváltókig, tündérekig és szirénekig – megküzdenek egymással, hogy elpusztítsák egymást…”

– A halhatatlanok egymást követő népességének misztikus kiegyensúlyozó rendszere.

– Vagy épp ebben a percben…

PROLÓGUS

OROSZ TÉL, A RÉGMÚLT IDŐKBEN

Helvita-kastély, a vámpírok Hordájának bástyája

– Miféle új megaláztatást hoz eme nap? – kérdezte Merész Ivana a fiát, Lothaire-t, ahogy az őrök a Stefanovics néven ismert vámpírhoz kísérték őket – aki a Vámpírhorda királya volt.

És Lothaire apja.

Habár csupán kilencéves volt, Lothaire tudta, hogy anyja hangszínébe némi nyughatatlanság vegyült.

– És téged miért ébresztenek fel? – kérdezte az anyja tőle, mintha Lothaire meg tudná magyarázni apja szeszélyes döntéseit.

A porkolábok pontban délben érkeztek meg, jóval Lothaire alvásideje után.

– Nem tudom, anyám – mormolta Lothaire, miközben megigazította ruházatát. Csak néhány másodperce volt felöltözni.

– Kezdek belefáradni abba, hogy így bánnak velünk. Egy napon túlfeszíti nálam a húrt és aztán bánhatja!

Lothaire egyszer kihallgatta, ahogy az anyja panaszkodott nagybátyjának, Fjodor bácsinak a király „tirádáiról és enyelgéseiről, egyre bizarrabb viselkedéséről”. Ivana suttogva azt is bevallotta, hogy „a fivéredre pazaroltam a szerelmemet, a birodalmában nem vagyok más, mint egy ringyó, akivel helytelenül bánnak, pedig én voltam Dákföld trónörököse.”

Fjodor próbálta vigasztalni Ivanát, de az asszony így szólt:

– Tudtam, hogy csak annyi időm van vele, amíg a szíve utolsót nem dobban. Most már megkérdőjelezem, hogy van-e egyáltalán szíve.

Ma az anyja jégkék szemében veszélyes fény lobogott. Én ennél jobbra születtem. A válla köré vetett szőrme minden egyes lépésével ide-oda libegett. Skarlátvörös ruhájának szoknyarésze kedves, surrogó hangot adott, amit Lothaire mindig az anyjával azonosított.

Hercegnek nevezte a fiát, de Lothaire nem volt herceg. Legalábbis nem ebben a királyságban. Csupán Stefanovics fattya volt. Egy, a fattyak hosszú sorában.

Követték a két porkolábot fel a kanyargós lépcsőkön a király magánlakosztályába. A falakat aranyberakás borította és nedvesek voltak a hidegtől. A kastélyon kívül hóförgeteg dühöngött.

Az utat fáklyák világították meg, de semmi nem tudta enyhíteni a visszhangos folyosók sötétségét. Lothaire megborzongott, arra vágyott, hogy meleg ágyában lehessen, új kiskutyájával, aki a lábaira fekve szundikál.

Amint elérték Stefanovics előtermeit, és az őrök elkezdték kinyitni a nyikorgó aranyajtókat, Ivana végigsimított gondosan befont, fehérszőke haján és felszegte az állát. Lothaire nem először gondolta azt, hogy úgy fest, mint a régmúlt korok angyala.

Bent a hátsó falakat koromfekete, szárnyas üvegablakok borították, amelyek berakásait a sötététség művészetének szimbólumai díszítették. A kovácsoltvas kívül tartotta a gyenge napfényt, amely látható volt a viharon keresztül is, és félelmetes háttérül szolgált a királyi trónhoz.

Nem mintha a föléjük tornyosuló vámpírnak szüksége lett volna bármire, ami még rémisztőbbé teszi. Inkább úgy festett, akár egy démon: válla szélesebb volt, akár egy szekér, ökle olyan, mint egy üllő.

– Ó, Dák Ivana kegyeskedik engedelmeskedni a porkoláboknak! – szólalt meg Stefanovics a hosszú étkezőasztal végéről. Úgy tetszett, mintha minden este egyre pirosabb lenne a szeme; vörös ragyogása élénk ellentétben állt a király vállára hulló, homokszőke hajával.

A mellette ülő, nagyjából egy tucat udvaronc leplezetlen rosszindulattal bámult Ivanára. Ivana cserébe felhúzta ajkát és feléjük villantotta szemfogát. Magánál alantasabbnak gondolta ezeket az udvaroncokat, és ebből nem is csinált titkot.

A király balján Lothaire nagybátyja, Fjodor ült, aki láthatóan zavarban volt.

Lothaire követte Ivana tekintetét a Stefanovics jobbján levő ülőhelyre – amelyet általában tiszteletből anyjának tartottak fent. A szék körül vacsora maradványaival teli tányérok hevertek.

Időnként a fiatal vámpírok földi élelmet vettek magukhoz, és a véren kívül azt fogyasztották. Talán Stefanovics valamelyik másik fattya eljött Helvitára, hogy velük lakjon?

Lothaire szíve vadul verni kezdett. Összebarátkozhatnék vele és lenne társaságom. Mint a király fattyának, nem voltak barátai; mindent az édesanyja jelentett a számára.

– Késő van – mondta Ivana. – Mindenkinek ágyban lenne a helye eme gyűlöletes órán.

Fjodor némán jelzett Ivanának, de az asszony nem figyelt rá.

– Mit akarsz, Stefanovics? – akarta tudni.

Miután nagyot kortyolt egy hússal töltött vérrel teli fémkupából, Stefanovics megtörölte a száját a ruhaujjával.

– Látni a gőgös szeretőmet és a gyengeelméjű fiát. – A király lebámult Lothaire-re. – Gyere ide!

– Ne menj, fiam! – sziszegte oda Ivana dákul.

Lothaire ugyanazon nyelven válaszolt.

– De, odamegyek, hogy téged megkíméljelek. – Mint mindig, most is bármit megtett volna, hogy megvédje az anyját, annak ellenére, hogy tudta, milyen gyenge ellenfél lesz.

Anyja arcán keveredett a büszkeség a fia iránt érzett aggodalommal.

– Tudhattam volna, hogy Lothaire, a dák soha nem bújna el az anyja szoknyája mögött, még egy ilyen vörös szemű zsarnok előtt sem.

Amikor Lothaire áthaladt a termen és odaállt a király trónja elé, Stefanovics undorodva rázta meg a fejét.

– Akkor még mindig nem tudsz illanni, ugye?

Lothaire arca közömbös volt, amikor válaszolt.

– Még nem, királyom. – Akármennyire is próbált teleportálni, képtelen volt rá. Ivana elmondta neki, hogy az illanás tudománya csak nemrégiben érkezett meg a dákok közé – zárt királyságukban kevés szükség volt rá. Ivana Lothaire eme képességének hiányát is annak tulajdonította, hogy inkább rá hasonlít, mint egy közönséges, hordabeli vámpírra.

Stefanovics megragadta Lothaire karját és megszorította.

– Látom, túl törékeny vagy.

Lothaire szeretett volna nagyobbra nőni, hogy olyan rémisztő legyen, mint harcos atyja, már csak azért is, hogy megvédhesse az anyját. Nem mintha Ivana hercegnőnek szüksége lett volna valaki másnak a védelmére.

– Az istenekre mondom, te szégyent hozol rám, fiam! Bárcsak születésedkor kitekertem volna azt a nyeszlett nyakadat!

Lothaire gyakran hallotta az ilyen kritikát; megszokta.

Az anyja azonban nem.

Ivana egy kiáltással felkapott egy vérrel teli üvegkancsót, és Stefanovics felé hajította. A kancsó összetört a király mögötti fekete üvegen és halvány fénycsík jelent meg a teremben. Az udvaroncok felszisszentek és szétszaladtak a terem minden irányába. A napsugár centikre pásztázott el Stefanovics mozdulatlan könyökétől, mielőtt egy nappali szolga odasietett, hogy egy bélelt ronggyal betömje a lyukat.

– Az én fiam tökéletes! – Ivana kivillantotta szemfogát, szemének kék írisze elfeketült az érzelmektől. – Attól eltekintve, hogy a te bélyegedet viseli az arcán! Szerencsére éles elméjét az én királyi vérvonalamból örökölte. Nagyon ravasz, ami ugyebár a dákok ismertetőjegye!

Stefanovics is megmutatta borotvaéles szemfogát, szeme még vörösebben izzott.

– Magadra vonod haragomat, asszony!

– Ahogy te is az enyémet! – Ivana soha nem hátrált meg a király előtt. Ha Stefanovics támadt, Ivana duplán viszonozta.

Ivana elmesélte Lothaire-nek, hogy a dákok mindent a hideg logikára alapoznak, tetteiket az észérvek irányítják. Úgy tűnt, Merész Ivana a kivétel. Ő olyan vad volt, akár a kint tomboló hóvihar; gyakran arra ösztökélte Stefanovicsot, hogy magára vonja a figyelmét, és éles nyelvével mindannyiszor megszidta, amikor az kibámult az éjszakába. Ivana egyszer beismerte Lothaire-nek, hogy apja arról álmodott, hogy megtalálja azt a vámpírleányt, aki egyszer az övé lesz – Stefanovics Arája, az, akitől szíve örökkön örökké dobogni fog. A törvényes királynét, aki majd igazi örökösöket szül neki.

Ivana ismét megigazította hajfonatait, vagyis láthatóan küzdött indulatai ellen.

– Csak a saját szakálladra gúnyolhatod ki a fiadat, Stefanovics!

– A fiamat? Nem tekintem a fiamnak. Az a fiú össze sem hasonlítható saját, igazi örökösömmel! – Még egyet kortyolt a kupájából. – Ebben bizonyos vagyok.

– Ahogy én is. Lothaire minden más férfiúnál jobbnak bizonyul majd! Hiszen dák!

Lothaire egyre mélyülő, kényelmetlen érzésekkel figyelte eme összecsapást; eszébe jutott, hogy egyszer hogyan figyelmeztette Fjodor bácsikája Ivanát.

– Még Stefanovics is megirigyelheti egyszer tudásodat és erődet. Hajolj meg, mielőtt irántad érzett szerelme gyűlöletté változik.

Lothaire tudta, hogy nagybátyja figyelmeztetése valóra vált.

Stefanovics haragosan nézett.

– Úgy véled, hogy a magadfajta jobb, mint az én fajtám…

Egy részeg nő botorkált be Stefanovics magánlakosztályának termébe. Egy halandó nő.

Lothaire álla megfeszült és Ivana a kézfejét a szája elé kapta. A nő királynénak volt öltözve, ruházata ugyanolyan királyi volt, mint Ivanáé. Ő volt az, aki a király jobbján vacsorált?

– Egy halandó? – Ivana döbbenete gyorsan haraggá változott. – Egy ilyen beteg állatot vagy képes az otthonomba hozni? Az egyetlen ivadékom közelébe? – Előrelépett, hogy maga mögé tolja Lothaire-t.

Bár a vámpírok halhatatlanok, Lothaire még mindig fogékony volt a betegségekre.

– Ez a halandó Olja, az új szeretőm.

– A szeretőd! – kiáltotta Ivana. – Inkább a házi kedvenced! A fajtája mocskos odúkban alszik, együtt a lábasjószágaikkal!

Stefanovics intett a nőnek, aki félénken odabotorkált hozzá.

 – Ó, de bor- és mézíze van! – A fivéréhez fordult. – Nem igaz, Fjodor?

Fjodor bűntudatos pillantást vetett Ivanára.

Stefanovics az ölébe vonta házi kedvencét, és acsarogva így szólt:

– Meg kéne kóstolnod, Ivana. – Azzal lemeztelenítette a halandó halvány karját.

Ivana szeme tágra nyílt.

– Egyenesen a bőrén át veszed a vérét? Soha többé nem mélyeszteném fogamat egy emberbe, sem pedig más állatba! Mi az, talán hozzak egy disznót, hogy azt is átszúrhasd?

Sokatmondó arccal bámultak egymásra, de Lothaire nem értette pontosan, hogy mit is jelent arckifejezésük.

Végül Ivana szólalt meg:

– Stefanovics, tudod, hogy vannak következmények, főleg a magadfajtára nézve…

– Az én fajtám tiszteli a Szomjúságot – mondta Stefanovics. –  Tiszteli a vérszívást.

– Akkor az őrületet tiszteled, mert az biztos, hogy az következik ezután.

Ivana figyelmeztetésével nem törődve a vámpírkirály belemélyesztette fogát a halandó nő csuklójába, aki felnyögött.

– Felháborító vagy! – Ivana eltakarta a látványt Lothaire elől, de a fiút izgatta a dolog, és kikukucskált anyja szoknyája mögül. Miért tanította neki azt, hogy soha ne mélyessze a fogát senkibe?

Amint végzett az evéssel, Stefanovics elengedte a halandó karját, majd jól szájon csókolta, amitől Ivana dühösen felkiáltott.

– Az is elég szörnyű, hogy a bőréből iszol, de hogy vagy képes párzani a testükkel? Nem szégyelled magadat?

Stefanovics kiszakította magát a csókból.

– Nem. – Megnyalta a száját, és a halandó felkuncogott és Stefanovics haját az ujjai köré csavarta.

– Ez túlságosan is megvetésre méltó látvány, nem tűröm tovább!

– És mit fogsz tenni?

– Örökre elhagyom ezt a barbár helyet. – jelentette ki Ivana. – Most pedig mészárold le az új kis kedvencedet, vagy visszatérek Dákföldre!

– Vigyázz az ultimátumaiddal, Ivana! Nem fogsz örülni a végeredménynek. Különösen azért, mert nem tudod megtalálni a hazádat.

Ivana elmagyarázta Lothaire-nek, hogy Dákia királysága miért maradt olyan sokáig titokban. A titokzatos dákok őket körülölelő ködben utaztak. Ha valamelyik dák elhagyta a ködöt, egyedül soha nem tudta felkutatni otthonát és minden emléke megfakult arról, hol is van az a hely.

Amikor először meglátta Stefanovicsot, Ivana elvesztette a szívét. Követte a férfit Helvitába, hátrahagyta a saját ködét, a családját és a trónt, amely reá várt.

– Megtalálom! – mondta Ivana elszántan. – Ha belepusztulok, akkor is elviszem Lothaire-t a Vér és Köd Birodalmába, arra a helyre, amit civilizált halhatatlanok uralnak.

– Civilizált? – nevetett Stefanovics, és az udvaroncok követték példáját. – Azok a hétördögök még nálam is kegyetlenebbek!

– Ostoba hím! Fogalmad sincs róla, miket beszélsz! Nem érted meg, hogyan működünk… jól tudom, hiszen megpróbáltalak tanítani!

– Tanítani? – Stefanovics húsos kezével az asztalra csapott. – A fennhéjázásod lesz a veszted, Ivana! Mindig is azt gondoltad, hogy jobb vagy nálam!

– Mert… az… is… vagyok!

Erre az udvaroncok elnémultak.

Stefanovics fogcsikorgatva jelentette be parancsát:

– Vond vissza esztelen szavaidat, vagy napnyugtakor kihajítalak téged meg a fattyú kölködet a hidegbe!

Lothaire nagyot nyelt, eszébe jutott a szobájában égő tűz, szeretett kirakósa az asztalán, a padlón levő meleg szőnyegeken szerteszét heverő játékai. Az élet Helvitában talán borzalmas is lehet, de ő csak ezt az életet ismerte.

Kérj bocsánatot, anyám, sugallta némán neki.

Ehelyett Ivana csak vállat vont.

– Válassz, Stefanovics! A bűzös halandónő vagy én!

– Könyörögj bocsánatomért és kérd új szeretőm elnézését is!

– Könyörögjek? – Ivana felkacagott. – Soha! Én a dákok hercegnője vagyok!

– Én pedig király!

– Hagyd Ivanát, fivérem! – mormolta Fjodor. – Ez egyre kínosabb.

– Meg kell tanulnia, hol a helye! – Ivanának az alábbit parancsolta. – Könyörögj Olja bocsánatáért!

Amikor a halandó gonoszul rápillantott Ivanára, Lothaire tudta, hogy napjaik meg vannak számlálva ezen a helyen.