DIRK KURBJUWEIT

FÉLELEM

FELHATALMAZÁS

GYILKOSSÁGRA

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2013 by Rowohlt Berlin Verlag GmbH, Berlin

Hungarian translation © Csősz Róbert, 2016

ISBN 978-963-293-567-6

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A gyermekeimnek

Apa? Nem válaszol, nem beszél. Már alig beszél. Nem zavart, vagy demens, ahogy azt mostanában hívják, nem Alzheimer-kóros, és egyéb olyan betegsége sincs, ami felzabálná az emlékezetét. Nem hagyták el az emlékei, ezt tudjuk, mert néha azért mégiscsak megszólal, ritkán ugyan, de akkor világosak és értelmesek a mondatai. Egy olyan elméből bukkannak elő, amely még kiismeri magát abban az életben, amelyet irányított és elraktározott magának. Hosszú életről van szó: apa hetvennyolc éves. Felismert, amikor ma délután meglátogattam. Mindig felismer, amikor meglátogatom, egy mosoly, apró, nem nagy, széles, de ő már csak ilyen, távolságtartó, visszafogott, de azért felismeri a fiát, a nagyobbik fiát, és örül, hogy ez a fiú eljön hozzá. Ez azért nem kis dolog.

Tiefenthaler úr? – szólított meg Kottke úr, miután minden igyekezetem ellenére sem kaptam választ. Apám néha szívesebben válaszol Kottke úrnak, mint nekem. Hogy féltékeny vagyok-e rá? Egy kicsit, ezt el kell ismernem. Ő az az ember, akivel apám mostanság a napjait tölti, és örülök neki, örülnöm kell neki, hogy olyan jól kijönnek egymással. Nagyon tiszteli apámat, ezt nyugodtan állíthatom. Nem tudom, hogy Kottke úr itt mindenkivel ugyanolyan óvatosan és barátságosan bánik-e, mint apával, úgy sejtem, ez nem így van, de még sohasem láttam másokkal. Apám ma nem válaszolt Kottke úrnak. Némán, maga elé meredve ült az asztalnál. A szemét félig lehunyta, a háta egyenes, a karja a teste mellett lógott. A felsőteste néha előrebillent, nagyon megrémültem, mert ha arccal előre rábukna a fém asztallapra, akkor nagyon megütné magát, talán még a bőre is felszakadna. De apám sohasem bukik előre; amikor a felsőteste egy kissé előredől, mindig megállítja a mozdulatot, és újból felegyenesedik. Ahogy ma is. Képtelen vagyok hozzászokni, és minden alkalommal megrémülök. Úgy láttam, ő is megkönnyebbült: készen állt közbelépni. Vigyázunk, nagyon vigyázunk, nehogy történjen valami apával.

Fél éve járok látogatóba apámhoz, és mindig nagyon szomorú látványt nyújt, ahogy ott ül viseltes, nadrágszíj nélküli nadrágjában és elnyűtt ingében. Vettünk neki új holmikat, hogy rendesen nézzen ki, ő azonban ragaszkodik a megszokott ruháihoz, és miért is ne tenné? Sajátos látványt nyújt, ahogy ott ül, mivel a széke túl messze van az asztaltól, ahogy az enyém is. Ülünk szemben egymással, de nem igazán az asztalnál, amely így nem is köt össze bennünket, nem engedi, hogy tényleg egy asztalnál üljünk. Az asztal elválaszt bennünket, éppen most, amikor közelebb vagyunk egymáshoz, mint korábban bármikor. Én mindenesetre így látom. A székeket sajnos nem lehet elmozdítani: bele vannak csavarozva a padlóba, ahogy az asztal is.

Apám tudna beszélni, de már nem akar. Fáradt, azt hiszem, kimerítette a hosszú, fárasztónak megélt élete. Nem értettük apámat, de hát mit számít ez már? Le kellett győznie a nehézségeket, még akkor is, ha talán csak beképzelte magának azokat. Következetesen úgy élte az életét, mintha az tele lenne nehézségekkel. És nem tudunk róla mindent. Senki sem tud mindent egy másik ember életéről. Csak a saját életünkben vagyunk mindig jelen, de még a saját életünkről sem tudunk mindent, hiszen úgy is megtörténhetnek bennünket is érintő események, hogy mi jelen sem vagyunk. Gyakran még a meghatározó történéseket se érzékeljük. Abban talán ki is egyezhetnénk, hogy senki sem tudhat mindent valakinek az életéről, még a sajátjáról sem. Ezért aztán óvatosnak kellene lennünk az olyan kijelentésekkel, amelyek egész életekre vonatkoznak. Én óvatos vagyok.

Ma reggel búcsúzás közben mondtam a feleségemnek, hogy meglátogatom apámat. Mindig így mondjuk: meglátogatom. Egyikünk se fogalmaz úgy, hogy ma bemegyek apához a börtönbe. Nem tartjuk fontosnak az efféle pontosságot, mert még mindig nagyon fáj. Egy fél év nem elég ahhoz, hogy a börtön szót fájdalommentesen ki tudjuk ejteni, legalábbis egy olyan családban nem, ahol még soha senki nem ült börtönben. Először még hozzá kell szoknunk, hogy egy ilyen hely a család életének részévé vált. Így állunk. Apám ugyanis, hogy világos legyek: börtönben ül. Hetvenhét évesen került be, az egyik születésnapját már odabent töltötte, mert nem mondhatom, hogy ünnepelte. Nagyon igyekeztünk egy ünnepélyes órát szerezni neki, de nem igazán sikerült. Nem is annyira a lecsavarozott székek és a fémasztalok, vagy a rácsos ablak miatt, bár ezek teljesen nyilvánvaló teszik, hogy nem igazán otthonos a hely, s nem megfelelő az életünk ünneplésére, hanem miattam.

Az első félóra egész jól sikerült, közösen elénekeltük a Happy Birthday-t, én, a feleségem, Rebecca, és a gyerekeink, Paul és Fee, valamint anyám és Kottke úr, aki ezen a napon különösen engedékenynek mutatkozott. Méhcsípést ettünk, azt a süteményt, melyet anyám szinte egy egész életen át sütött a férjének. Szokásához híven most is a tepsiben akarta feltálalni, mindenki szeme előtt felszeletelni a süteményt, mert mindig is nagy boldogságot okozott neki a ránk váró élvezet miatti öröm pillanata. De ilyen messzire azért nem mentek el a kivételezéssel. Amikor a portán átvizsgáltak bennünket, az én szegény, hetvenöt éves anyámnak végig kellett néznie, ahogy egy börtönőr kis darabokra vágja a méhcsípést. Pedig tényleg nem sütöttem bele ráspolyt, védekezett anyám erőltetett kedélyességgel. Nagyon szomorú lettem. Valószínűleg elhitték neki, de az előírás az előírás. Gyűlölöm ezt a mondatot, gyűlölöm, ha figyelmeztetnek rá, hogy bizonyos előírások ellentmondanak a józan észnek. Amióta apám börtönben ül, gyakran hallom ezt a mondatot.

Apám születésnapjairól beszélgettünk, a szabadon töltött születésnapokról, és ekkor váratlanul zokogni kezdtem. Eleinte azt hittem, abba tudom hagyni, keményen küzdöttem ellene, de egyre erősebben zokogtam, míg végül megállíthatatlanul bőgtem. Közben azt is pontosan érzékeltem, hogyan fogadják mindezt a többiek. A gyerekeim döbbenten meredtek rám, így még sohasem látták az apjukat. Kottke úr, a jóságos, megilletődötten félrenézett, anyám, aki az egyik padlóba csavarozott széken ült, felállt és elindult felém, de a feleségem megelőzte, odajött hozzám és magához ölelt. Az ő vállán sírtam tovább, és amikor kinyitottam a szememet, ködös tekintetem találkozott az apáméval. Amit a szemében láttam, azt nem tudom másként nevezni, mint érdeklődésnek. Olyan furcsa érdeklődéssel figyelte a fiát, amit egyszerűen nem tudok értelmezni. Azóta is gyakran eltöprengtem rajta, de nem jut eszembe semmi, amivel ezt a tekintetet megmagyarázhatnám. A sírógörcs öt perc alatt elmúlt, anyám odanyújtott nekem egy papírszalvétát, elnézést kértem, majd gyorsan és talán túlzott jókedvvel felidéztem apám egy másik születésnapját, de ez a kísérlet már csak arra szolgált, hogy meggyorsítsam az idő múlását. Ki akartam jutni innen, mindenki ki akart jutni.

Nem kellene ezt így leírnom, az ember pokolian kínos helyzetbe kerülhet az ilyen mondatokkal, amikor a saját apja börtönben ül. Ha valakinek ki kellene jutni innen, akkor az az apám, de ő nem tud. Néhány perccel négy óra előtt a maradék méhcsípést áttettük két papírtálkára; az egyiket apámnak, a másikat Kottke úrnak és a kollégáinak. Megöleltük az apát, az apóst, a nagyapát és a férjet, aztán eljöttünk, nem felejtve el köszönetet mondani Kottke úrnak. Apám ott maradt. Nyolc évet kapott. A Moabitban eltöltött féléves vizsgálati fogságot beleszámítják, fél évet leült a Tegeli Büntetés-végrehajtási Intézetben, marad még hét év. Jó magaviselet esetén talán három-négy év múlva kiengedik. Mi pedig egyértelműen úgy számolunk, hogy jól viseli magát, Kottke úr ismételten kijelentette, nincs szófogadóbb rab apámnál ‒ ez táplálja a reményeinket. És akkor lehet még néhány szabadon töltött szép éve, szoktam mondani anyámnak. Hacsak nem hal meg ott bent, mondja anyám gyakran, és rögtön meg is ismétli a mondatot. Egészséges, végig fogja csinálni, válaszolom erre.

Apa? Még egyszer feltettem a kérdést, miután Kottke úrral csevegtem egy kicsit. Az idő nagy részét ezzel szoktam tölteni, elbeszélgetek Kottke úrral, vagyis, szinte mindig ő beszél, egész nyugodtan nevezhetjük bőbeszédűnek, de jól van ez így, megkönnyíti a dolgomat. A börtön csendje elviselhetetlen számomra, mivel ebből a csendből idegen, hátborzongató hangok szűrődnek be a látogatócellába. Fémes zajok, amelyeket nem tudok megmagyarázni, nem fémesen éles, hanem tompa hangok. Először azt hittem, valamiféle ritmusuk is van, mintha valaki ütögetne vagy reszelne valamit. Idővel rájöttem, hogy az elvárásaim áldozata lettem, mintha egy börtönben a zajok csakis a megakadályozott kommunikáció vagy egy szökési kísérlet következményei lehetnének. Nem volt semmiféle ritmus, és nem létezett az a halk nyöszörgés sem, amelyet egyszer hallani véltem. Csak szokatlan, megmagyarázhatatlan zajok az épület mélyéből. Külön örültem neki, ha Kottke úr a maga nyers berlini akcentusával elnyomta ezeket a zajokat. Kottke úr hosszú smasszermúltra tekint vissza, több mint negyven évet húzott le a törvény szolgálatában, igazán van miről mesélnie. Ennyit soha nem akartam tudni a bűnözés és a bűnözők világáról, de nem voltak érdektelenek a történetei, különösen, hogy ez a világ egy ideje benyomult az életünkbe.

A börtönőr kicsivel később rápillantott az órájára. Csalhatatlan érzéke volt hozzá, hogy mikor telik le a közösen töltött óra. Nos, ideje visszaindulnunk, szólt, mint mindig. Hálás voltam neki ezért a megfogalmazásért, amely úgy hangzik, mintha egy kellemesen kávézgató asztaltársaságtól kellene búcsút venniük, s hazaindulniuk. Apámnak ez a haza egy cella, ez az igazság, amely azonban eltűnik Kottke úr jól megválasztott szavai mögött. Egy smasszer tapintata, ilyen is létezik ‒ szerencsénk volt.

A látogatásom alatt a börtönőr a falnak támaszkodott, az ablak mellett jobbra. Alig mondta ki ezt a mondatot, és már két lépéssel át is vágott a cellán, ott termett apám mellett és fél kézzel megérintette a bal karját. Mindig így csinálja, itt a börtönben rengeteg a rituálé, az ismétlés, és végtelen az egyhangúság. Ezen a helyen a mozdulat egészen rendőrösnek tűnik, olyan, mintha azt jelezné vele, hogy nem is érdemes a meneküléssel próbálkozni, mivel Kottke urat, bármilyen barátságos legyen is egyébként, semmi sem tántoríthatja el attól, hogy tegye a kötelességét és elkapja a grabancát, ha éppen arra lenne szükség. Azt hiszem, Kottke úr gondoskodásból teszi mindezt, támogatni akarja őt, habár erre semmi szükség, apa egyedül is minden gond nélkül fel tud állni. Apám felállt, ahogy én is, gyorsan megöleltük egymást – most már meg tudjuk tenni –, azután Kottke úrral az oldalán kiment. Magasabb őrénél, majdnem egy kilencven – egy karcsú egykilencvenes test egy pufók egyhetvenessel szemben. Apám még most is olyan karcsú, mint amilyennek gyerekkoromban láttam, de a haját már elveszítette, és ahogy korosodott, a lába is erősebben kifelé görbült, amitől kissé hintázó lett a járása, mint valami hajós emberé, pedig sohasem volt az. Autókereskedő volt, először autószerelő, majd autókereskedő.

Miután apám elhagyta a cellát, megjelent egy másik smasszer, ugyancsak kövér, elég sok itt a kövér ember, és ő már nem barátságosan nézett, hanem szolgálatkészen, egyetlen szót sem váltottunk, ahogy kikísért a kapuhoz. Az utca, végre, autók, madarak, szélfútta fák, élet. Az Audim boldogan villogott, amikor húszlépésnyire tőle megnyomtam a slusszkulcsot.