KÖRKÉP
2016

HARMINCHÉT
MAI MAGYAR ÍRÓ
KISPRÓZÁJA

– szemelvény –

A könyvben olvasható szövegek először a 2000, az Alföld, a Bárka, az Élet és Irodalom, a Helikon, a Hévíz, a Jelenkor, a Kalligram, a Kortárs, a Műhely, a Műút és a Mozgó Világ folyóiratokban jelentek meg.
© Magvető Könyvkiadó, 2016

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
BUDAPEST
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Schmall Alexandra
A borítót Farkas Anna tervezte
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
e-könyv Nagy Lajos

ISSN 0454 4242

A kötet szerzői

Beck Tamás
Berta Ádám
Csabai László
Cserna-Szabó András
Darvasi László
Dragomán György
Egressy Zoltán
Esterházy Péter
Ferdinandy György
Garaczi László
Gáspár-Singer Anna
Gerlóczy Márton
Gerőcs Péter
Grecsó Krisztián
Grendel Lajos
Háy János
Jászberényi Sándor
Kapecz Zsuzsa
Koszta Gabriella
Kőrösi Zoltán
Kötter Tamás
Mán-Várhegyi Réka
Márton László
Morsányi Bernadett
Nagy Gergely
Nagy Koppány Zsolt
Németh Ákos
Sándor Iván
Selyem Zsuzsa
Szabó T. Anna
Szántó T. Gábor
Szil Ágnes
Szilasi László
Szvoren Edina
Térey János
Tóth Krisztina
Ungváry Rudolf

Kőrösi Zoltán emlékének

Dragomán György
A toronyőr

BÉKEDAL

A liftbe csak azt volt szabad beengedni, akinek volt kilátójegye. Ezt Jaceknek kellett ellenőrizni, és neki kellett a lift ajtajáról láncon lógó körpecsételővel lepecsételnie a jegyek hátulját is. Nem, nála nem lehetett se fizetni, se jegyet venni, aki esetleg a templomlátogatás közben gondolta meg magát, vagy csak itt a torony aljában érezte úgy, hogy mégis szeretné megnézni fentről a kilátást, annak vissza kellett mennie a bejárathoz, mert jegyet venni csak a portásfülkében lehetett.

A baseballsapkás nő sokáig kutatott a kis papírfecni után, a farmere és a dzsekije összes zsebében megnézte kétszer egymás után, aztán persze a bőr hátizsákja legkisebb zsebében volt, ott, ahol legelőször kereste.

Jacek türelmesen megvárta, amíg megtalálja, a nő idegességtől remegő ujjait nézte közben, a picit már lenőtt neonsárga műkörmöket, a széles gyűrűkön csillogó nagy műanyag gyöngyöket, közben hátradőlt, a lába mellé engedte a géppisztolyt és a kordontartó oszlopnak támasztotta a derekát, egy kicsit levette a terhet a csonkjáról.

Amikor végre meglett a jegy, vagyis az angyalos matrica, amit kilátójegynek használtak, Jacek elvette, lepecsételte a hátoldalát, visszaadta, kinyitotta a nő előtt a liftajtót, ő is beszállt, becsukta a belső ajtót is, aztán megnyomta a tízes szám melletti gombot.

Már több mint két hónapja kezelte a liftet, de se a hangját, se a lassúságát nem bírta megszokni. A gombnyomás után hosszú pillanatokig semmi se történt, aztán fémes csattanások sorozata hallatszott, mintha valaki csavarkulcsot dobott volna egy mély szerelőaknába, utána egy másodpercre csend lett, aztán a lift megrándult, közben oldalról morajló döndüléseket lehetett hallani, és a lift rángatózva elindult fölfele, hogy aztán jó huszonöt másodperc múlva nagyot rándulva és csikorogva megálljon.

Jacek minden egyes alkalommal arra gondolt, hogy most fog összedőlni az egész kóceráj. Hiába nem találta el az ostrom alatt egyetlen aknagránát meg bomba se a templomot, a lökéshullámok akkor is el kellett érjék, biztos megrengették az alapokat, és lehet, hogy negyven évvel ezelőtt jó ötletnek tűnt beépíteni ezt az akkor még nyilván szupermodern lakótelepi liftet a toronyba, de nem valószínű, hogy jót tesz a statikának, hogy napjában átlag százszor le meg fel száguld többmázsányi vas.

Ahogy a lift emelkedett, a nő végig idegesen fészkelődött, és a táskáját fogdosta. Jacek egész idő alatt attól félt, hogy kérdezni fog tőle valamit az ostromról, vagy arról, hogy ő maga harcolt-e, vagy arról, hogy mit gondol, mikor fog végre normalizálódni a helyzet. Jacek ezeket a kérdéseket is utálta, de legjobban azt gyűlölte, amikor a sebesüléséről kérdezték, hogy hol vesztette el a lábfejét. Többször elképzelte, hogy azt feleli majd, hogy búvárkodás közben leharapta egy fehér cápa, valahol a Nagy Korallzátonynál, vagy egy fekete sörényes oroszlán, mondjuk, Zambiában, és nem, egyáltalán nem is volt katona, pláne nem önkéntes, és nem is volt itt az ostrom alatt, hanem külföldön dekkolt végig, és csak a béketárgyalások után jött vissza az országba, de aztán sose merte ezt kimondani, hanem mindig megmondta az igazat, igen, itt volt, itt csinálta végig az egészet, mind az ezernégyszázhuszonöt napot, igen, egy aknára lépett rá, fő, hogy élve megúszta, hiszen hányan odavesztek, örülhet, hogy neki csak a lába, igen, viszket néha, meg fáj is, de nem vészes, meg lehet szokni.

De ez a nő nem a kérdések miatt volt ideges, nem azért állt a hátizsákját szorongatva egyik lábáról a másikra a lift sarkában, mert a megszólaláshoz gyűjtötte az erőt. Nem, a nő valami mást akart, és Jacek nem tudta kitalálni, hogy mire készül.

A lift egy nagy döndüléssel megállt, a nő még mindig nem kérdezett semmit, Jacek kinyitotta neki az ajtót, megvárta, amíg kilép a kilátóra, aztán ő is utánalépett.

A szél nagyon erősen fújt, vadul rángatta a kilátó közepére hegesztett nagy zászlórúd tetején a zászlót, a mellvéd köré feszített dupla csirkeháló is csattogva, zörögve rezgett. Jacek dolga volt, hogy minden reggel az első felmenéskor ellenőrizze, nem lazult-e ki. A hálót az ugrók miatt kellett felszerelni, Jacek sose értette, hogy mi a nyavalyának jönne fel valaki azért ebbe a toronyba, hogy aztán leugorjon, csak amiatt, mert a félszemű ezredes is innen ugrott le, hogy ne tudják elvinni Hágába, sose értette, hogy mért pont annak a baromnak a példáját kéne követni, de azért persze megnézte, hogy rendben van-e a háló.

A nő közben megállt, és abból, ahogy körülnézett, Jacek egy pillanatra az hitte, hogy mégiscsak le akar ugrani, és lendületet készül venni, hogy nekifutásból át tudja szakítani a csirkehálót, de a nő benyúlt a zsákjába, és kihúzott belőle egy másik kisebb táskát, és diadalmas mosollyal az arcán kinyitotta, és akkor, mintha valami elcseszett bűvésztrükk lett volna az egész, a táskából kirepült három fehér galamb, és mint az őrültek, elkezdtek körözni a csirkeháló alatt, mert persze az istennek se találták meg rajta a rést, a nő meg közben maga elé tartotta a karját a telefonjával, és úgy filmezte magát, és még énekelt is hozzá valami hülye dalt a békéről, Jacek nem is hallotta a szöveget, úgy hasogatott a feje a haragtól, felemelte a géppisztolyt, kibiztosította, a nő feje fölé célzott, tudta, hogy egyetlen pontos sorozattal cafatokra lőhetné mind a három szerencsétlen galambot, látta is már maga előtt a vörös-fehér tollfelhőket, de aztán eszébe jutott, hogy azt is neki kéne feltakarítania. Kurva faszom az egészbe, mondta hangosan, leengedte a géppisztolyt, a nőre nézett, az még mindig kitartott kézzel filmezte magát, de legalább már nem énekelt. Jaceknek az jutott eszébe, hogy mindjárt le fogják szarni a nő fejét a galambok, és ettől, ha akarta, ha nem, muszáj volt vigyorognia.

REKORD

Pont olyan vadul zuhogott az eső, mint azon a napon, amikor harmadszor is megpróbálkoztak a kitöréssel. Jacek csutkáig húzta a telefonján a hangerőt, olyan mélyen benyomta a fülébe a fejhallgató kicsi bogyóit, hogy belefájdultak a hallójáratai, de hiába zúgott az agya kellős közepén a harmonika, a hegedű meg a dob, akkor is hallotta, hogy ömlik a templomtoronyból zuhogva át a bádogcsövek végére hegesztett vízköpőkön át a szürke esővíz.

Majdnem egészen egyedül volt a templomban, csak elöl, az élők oldalán imádkozott egy fekete ruhás anyóka. Jacek pontosan tudta, hogy ilyen időben a világon senki se fog akarni felmenni a toronyba, de azért előírásszerűen a lift ajtaja elé támasztotta a székét a támlájára szerelt „Mindjárt jövök” felirattal, csak aztán ment oda a halottak oldalán lévő hátsó gyertyaautomatához.

Az automata olyan volt, mintha egy üvegezett múzeumi tárolót építettek volna valahogy egybe egy régi flipperrel, igazi gyertya egyáltalán nem is volt benne, állítólag azért, hogy a korom meg a füst ne feketíthesse be a freskókat, gyertyák helyett bergmancsőből, selyemből, villanykörtéből és sűrített levegőből csinált műgyertyák lobbantak fel, ahogy bedobta az ember a pénzt.

Jacek az automata oldalának támasztotta a géppisztolyát, a zsebéhez nyúlt, megtapogatta benne a kis toronyba rakott húsz darab ötöst, kivette a legfelsőt, indulás, suttogta maga elé, aztán kihúzta az automata oldalán a rugós fémsínt, beillesztette a vágatba a pénzt, betolta az automatába.

A szerkezet csattogva és kattogva nyelte el a pénzt, Jacek a zenén és az esőn keresztül is hallotta, az eligazítás jutott eszébe, az irdatlan nagy baromság, amit mindenki el akart hinni, hogy minél jobban zuhog, annál kevésbé pontosak a mesterlövészek, nem is annyira azért, mert nem látnak rendesen, hanem inkább azért, mert az esőcseppek bekavarnak a ballisztikának.

Jacek az automata szélére dőlt, a fakeretre támaszkodott, a gyertyákat nézte, kilenc sor, tizenegy oszlop, a pénzérmére akart gondolni, ahogy ott pattog a relék meg a sínek között az automata belsejében, úgy, mint az egyeurós abban a hülye kólareklámban, nem is volt rendes terv, nem is volt kijelölt útvonal, az eső volt az egyetlen biztos pont, hogy ha rendesen zuhog hajnalban, akkor elindulnak, egyszerre az egész szakasz, a kettes hangárig kellett volna eljutni, légvonalban ezernégyszáz méter, kevesebb, mint másfél kilométer a távolság, az semmi, négy perc alatt le lehetne sprintelni, ezt ki is mondta, Keszeg vagy Radek, viccnek is rossz volt persze, Keszeg mindig a futással jött, univerziádé ezüstöt vagy bronzot nyert, néha azzal szórakozott, hogy felmondta fejből a rekordokat, sokszor a részidőket is mellémondta, hogy azzal is teljen az idő.

Jacek megrázta a fejét, a zene idegesítően lelassult a fülében, egyszerre rántotta ki a két füléből a fülhallgató két bogyóját, hagyta, hogy az automata üveglapjára essenek, a szerkezet még egy utolsót kattant, aztán egy villanásnyi időre csend lett, Jacek sokszor elképzelte, hogy kipattan az automata mélyéből egy fémgolyó, mintha tényleg flipper volna, de tudta, hogy nem történik majd egyáltalán semmi ilyen látványos, hanem csak annyi lesz, hogy halkan sziszegve kinyílik majd valahol a gép belsejében egy szelep, és felgyúl a hozzá tartozó kicsi zseblámpakörte, aminek a fényét a kristályprizma majd arra a lángformára vágott piros kis selyemdarabra fókuszálja, amit éppen akkor fújkálni kezd a sűrített levegő.

Jacek a műgyertyákat nézte, sose lehetett előre tudni, hogy melyik fog kigyulladni a kilencvenkilencből, Jaceket ez az elején még jobban idegesítette, mint az, hogy a gyertyák nem igaziak, nem baj, ha nem láng és nem viasz, de legalább hadd döntse el ő, hogy melyik fog kigyúlni, az első időkben még próbálta is valahogy szuggerálni a gépet, vagy legalább azt kitalálni, hogy melyik sorban vagy melyik oszlopban jelenik majd meg a fény, de soha, egyetlenegyszer se sikerült, most már nem is próbálkozott ilyesmivel, hanem egyszerre az összeset próbálta figyelni, hogy minél hamarabb észrevegye, ott is volt már, a jobb oldalon, a legszélső oszlopban a harmadik sorban, Joze, mondta, kirántotta a rugós fémsínt, betolta a gépbe a következő ötöst, az eső csak arra volt jó, hogy ne hallatsszanak rendesen a dördülések, hogy még annyit se lehessen tudni, hogy melyik irányból lő melyik lövész, hogy még cikázni se legyen érdemes, ahogy kigyúlt a következő láng, kimondta a következő nevet, a negyedikig vagy az ötödikig számított a sorrend, addig még tartani tudták valahogy az alakzatot, úgy rohant az egész szakasz előre az esőben, de onnan, hogy Keszeg is elesett, már nem tudta, hogy ki ki után és ki előtt kapta meg a saját golyóját, csak az arcába csapódó víz szagára emlékezett, a felbukó testek hangjára, a kiabálásra, hogy üvöltve fut, és csak arra tud közben gondolni, hogy nincsen fedezék, nincs és nem volt és nem is lesz, az egész hosszú távon sehol.

Jacek az egyik ötöst a másik után dugta be a gépbe, tudta, az első gyertya pont hét percig fog égni, annyit kellett volna nagyjából kibírni, esőben, bakancsban, sárban és szétlőtt aszfalton annyi lehetett a reális idő, azt is tudta, hogy sokkal gyorsabban vége lesz, elfogy majd a pénz, kigyúl mind a tizenkilenc gyertya, utoljára majd a saját nevét fogja kimondani, mert ő jut majd a legmesszebb, és mindenki azt mondja majd utána, hogy ez volt a szerencséje, hogy utoljára maradt, mert addigra elfogytak a robbanólövedékek, és őrá így már csak sima éleslőszerrel lőttek, ezért úszta meg az egészet egy tiszta, ártalmatlan és gyorsan gyógyuló combsebbel, a szakasz egyedüli túlélőjeként, és azt is tudta, hogy addig a három vagy négy percig, amíg mind a húsz gyertya egyszerre lángol, megint végig azon fog gondolkozni, hogy ez nem igaz, a lövésznek igenis volt még épp elég robbanógolyója, csak azért cserélt pont nála lőszert, mert azt akarta, hogy maradjon valaki, hogy legyen valaki, aki emlékszik majd a többiekre a szakaszból, és az ő nagyszerű, hibátlan teljesítményükre, amikor tizenkilencszer egymás után nem tudtak rontani, hiába zuhogott olyan nagyon az eső.

TURISZT

Pénteken kora délután megint egészen üres volt a templom, úgyhogy Jacek kitette a liftajtóra a „Mindjárt jövök” táblát, aztán a vállára akasztotta a gépkarabélyt, és elindult Karel atya gyűjteménye felé.

A gyűjtemény a lifttől nem messze, az oldalhajóban kapott helyett, egy paravánokkal elkerített részen. Eredetileg úgy volt, hogy csak négy hónapig tart majd a kiállítás, és Karel atya utána a néprajzi múzeumnak adományozza az egészet, de a gyűjtemény még mindig ott volt, már nem szedtek rá külön jegyet, de nem is reklámozták, a paravánokat is kicsit összébb húzták, alig látszott már köztük a régi bejárat, úgyhogy igazából senki se nagyon ment már be megnézni Karel atya szerzeményeit.

Jaceket kivéve persze, merthogy neki a templomtorony kilátójába vezető lift kezelése mellett egyéb feladatai is voltak, az egyik legutálatosabb pont az, hogy minden héten kétszer, lehetőleg kedden és pénteken, tetszőlegesen kiválasztott napszakban, letörölje Karel atya gyűjteményéről a port.

Az első alkalom után meg is mondta a sekrestyés úrnak, hogy ez nem hozzá méltó munka, ő sebesült kitüntetett veterán hadirokkant, amikor a székesegyház biztonsági őrként alkalmazta, akkor szó sem volt arról, hogy takarítani kell.

A sekrestyés úr erre azt válaszolta, hogy Jacek jobban teszi, ha úgy gondol magára, mint egy egyszerű liftkezelőre, örüljön, hogy nem sepregetnie kell, hanem csak port törölnie, de ha fél bemenni azok közé a bálványok közé, akkor mondja meg kerek perec, mert ő a maga részéről tiszteli Jacekben az egykori katonát annyira, hogy megkérjen valaki mást, végül is nem csoda, hogy azok után, amin a blokád alatt keresztülment, annyira tropára vannak az idegei, hogy megijedt pár szegekkel televert faszobortól, vagy micsodától.

Jacek a sekrestyés úr simára borotvált arcát nézte, a legkisebb szobor jutott eszébe, vicsorgó pofájú fekete fabábu, ahogy fél lábbal előrelép, egyik karját a feje fölé emeli, minthogyha lándzsát markolna, egy pillanatra egészen tisztán látta maga előtt a bábu testét is, a beléje vert számtalan rozsdás szeget meg vasdarabot, volt ott minden, fél ollók és sima vasszilánkok és kardpengedarabok, kihegyezett betonvascsonkok, törött fűrészpengék, csővé sodort konzervdobozfedelek, nyeletlen késpengék, kivehetetlen rendeltetésű alkatrészdarabok, mindegy, csak vasból legyen és szúrjon, tudta, hogy azt kéne mondani, hogy jól van, akkor örül, hogy ebben egyetértenek, őtőle aztán, ha csinálhatja más, akkor csinálja más, mindig is a hülyék mentek elöl az aknamezőkre, de persze semmit se mondott, csak megrázta a fejét, és azt mondta, hogy nem arról van szó, hogy megijedt volna, éppen csak nem való neki ez a portörlés, szar, babra munka, de végül is mindegy, vegye úgy, hogy nem is mondott semmit.

Jacek odaért a paravánokhoz, felkapcsolta a paraván oldalára drótozott hosszabbító kapcsolóját, amitől kattogva és hunyorogva kigyúltak az elkerített kiáltótérbe lógatott fénycsövek, megvárta, amíg rendesen kigyúlnak, aztán elhúzta az egyik paravánt, sóhajtott egyet, keresztet vetett, és belépett.

Körbe se nézett, úgy ment oda a szegekkel televert kicsi harcosszoborhoz, szervusz, kolléga, mondta neki, kihúzta a kezéből a szivárványszínű antisztatikus portalanítót, amit valamikor a lándzsa a helyére dugott, a nyelétől fogva alaposan megrázta, hogy a szivárványszínű szőrgyűrűk rendesen szétmeredjenek, közben az jutott eszébe, hogy ez a portalanító végül is illik ide, olyan, mintha egy sose létezett maki farka volna, aztán gyors mozdulatokkal törölgeti kezdte a bálványokról a port.

A gyűjtemény harminchat vagy harminchét szoborból állt, Jacek sose tudta rendesen megszámolni őket, nemcsak harcosok voltak, hanem mindenféle állatok is, meg nagy hasú nők, meg görnyedt, nagy kezű öregemberek, még a Szűzanyát meg Krisztus urunkat is megpróbálták azok ott kifaragni abból a fekete fából, a Szűzanya elég jól sikerült, de Krisztus haragosan nézett, a jobb tenyerét elkezdték televerni neki is szegekkel, nemcsak egy volt átverve rajta, hanem vagy tizenöt-húsz darab is, ahogy Jacek kitörölte közülük a port, a sztorik jutottak eszébe, amiket Karel atyáról meséltek, hogy igazából nem is volt egyáltalán semmifajta hittérítő Kongóban, hanem csak szépen lelépett innen, ahelyett hogy beállt volna önkéntesnek ő is, mint a többi szeminarista, pont jókor húzott el, pár héttel azelőtt, hogy körülzárták volna a várost, aztán az ostrom négy éve alatt csak simán járta Afrikát, úgy, mint az összes többi köcsög hátizsákos turista, szörfölt meg búvárkodott meg ejtőernyőzött, meg az elefántok meg a gorillák körül baszta a legyet, mit érdekelte őt, hogy ők közben hogy szopnak itt a zuhogó aknagránátok között, és a végén, amikor már mindennek vége lett, és megvolt már a békemegállapodás, akkor szépen összevásárolta ezt a sok szart a kinshasai ócskapiacon, aztán hazajött megdicsőülni, és elkezdte nyomni ezt a szar dumát arról, hogy hogy segítette ő ott Afrikában a nincsteleneket meg a rászorulókat.

Jacek lassan körbeért, már csak a Szűzanya volt hátra, mielőtt annak nekifogott volna, még egyszer kirázta a portalanítót, csak úgy kezdte törölgetni, arra gondolt közben, amit Karel atya haláláról meséltek, hogy egyáltalán nem igaz, hogy a vízköpőket fényképezte ott fent a templomtoronyban, hogy fel tudják tenni a nagy felbontású képeket a templom weboldalára, amikor szívrohamot kapott és lezuhant, hanem csak nem bírta már elviselni, hogy mindenki csak turisztnak szólította a háta mögött, és felment a toronyba és leugrott, és a fényképezőgépet csak úgy akasztották utána a nyakába, hogy legalább ezzel a bűnös halálával ne hozzon szégyent a városra meg a templomra meg az egyházközségre.

Amikor a Szűzanya már egészen tiszta volt, Jacek újra kirázta a portalanítót, felnézett fölötte a paravánra, ott volt a plakát a Kongó kincsei felirattal, és Karel atya félszeg mosolyú fényképével, ahogy ott áll a sok kis szobor között. Szerencsétlen hülye, mondta neki, mindketten jobban jártunk volna, hogyha ott maradtál volna szépen a dzsungelben, aztán óvatosan, hogy véletlenül se érjen hozzá a kinyújtott kéz ujjaihoz, visszatette a portalanító nyelét a szobor tenyerébe.

BOLÍVIA

A bőrdzsekis férfi épp a karjánál fogva ráncigálta kifele a terhes nőt a főhajóból, közben sziszegve győzködte valamiről.

Jacek nem akart odafigyelni, megigazította a vállán a géppisztoly hevederét, ment tovább az oldalhajó alkriptája és a kegytárgybolt felé, hogy segítsen átvinni Verának a sekrestye páncéljába a napi bevételt.

Az első időben még meglepték a szerelmesek meg a házaspárok suttogó összeszólalkozásai, sose gondolta volna, hogy ilyen gyakori a veszekedés a templomban, de aztán beleszokott. Vizin atya rögtön az elején megmagyarázta, hogy a félelem miatt van, a templomban magukba szállnak meg félnek egy kicsit az emberek, ez sokszor a legrosszabbat hozza ki belőlük, nem kell foglalkozni vele, arra vigyázzon egyedül, hogy ne avatkozzon közbe, senki se venné jó néven egy bicegő géppisztolyos biztonsági őrtől, ha csitítani próbálja, nem, az ilyesmit jobb az atyákra hagyni, azoknak meg se kell szólalni, elég, ha csak elsietnek a békétlenek mellett, sokszor rájuk se kell nézzenek, nemhogy szólni, a legtöbben már a reverendasuhogástól befogják a szájukat.

Jacek tényleg nem akart odafigyelni, de a férfi valahogy a szokottnál is élesebben és hangosabban suttogott, azt magyarázta a nőnek, hogy higgye már el, nem fog visszajönni, ő már csak ismeri az édes öccsét, lelépett és kész, fogja már fel, vegye már tudomásul, hiába jön be ide mindennap, hiába imádkozik, meg gyújt gyertyát, akkor se fog visszajönni, értse már meg, hogy lelépett, utoljára Párizsból küldött esemest, azóta már Bolíviában lehet, vagy Indonéziában, jobb is, ha nem tudják, hogy hol, úgyhogy tényleg fölösleges mindennap azért könyörögni itt, hogy visszajöjjön, mert végleg lelépett, kész, vége, felejtse el, ne éljen már a múltban, hanem próbáljon inkább a jövőbe nézni, ha másért nem, hát a születendő gyerek miatt.

Onnan, hogy meghallotta azt, hogy Bolívia, Jacek már nem próbált nem odafigyelni, épp ellenkezőleg, egy csomó emberről pletykálták, hogy a tűzszünet után odaszöktek a nemzetközi körözés elől, majd hülyék lettek volna megvárni, amíg elviszik őket Hágába.

A nő lerázta magáról a férfi karját, vissza fog jönni, sziszegte, igenis vissza fog jönni, a csontjaiban érzi, hogy vissza fog, a fia születésére biztosan.

A férfi erre csak megrázta a fejét, semmit se mondott, az arca egészen sötét volt a szomorúságtól és a haragtól, annyira, hogy Jacek egy pillanatra megsajnálta, és akkor a férfi megint megfogta a nő vállát, Jacek látta, hogy szarvasbőr sofőrkesztű van a férfi kezén, olyan lyukacsos fajta, ami az apjának is volt, és amit nem vett fel soha, és ettől valahogy még sokkal jobban sajnálta, mintha tényleg ismerte volna, a férfi végigsimított a nő fekete kendős karján, most nem volt a mozdulatban egyáltalán semmi harag, hanem inkább csak valami óvatos kedvesség, és akkor a nő persze ezt is lerázta magáról, és a férfi arcába sziszegte, hogy hagyja békén, és a férfi arcán olyan mély bánat ömlött el, hogy Jacek legszívesebben rászólt volna a nőre, hogy vegye már észre, hogy ez a szerencsétlen mennyire szereti, süt róla, hogy rögtön elvenné gyerekestől, mindenestől, de persze nem szólalt meg, és akkor a fickó a nő keze után kapott, és ahogy a nő elrántotta előle a sajátját, az egyik hosszú műkörme beleakadt a kesztyű lyukába, és a mozdulat olyan heves volt, hogy egészen lerántotta a kesztyűt a férfi kezéről, és akkor Jacek egyszerre úgy megszédült, mintha megint épp zuhant volna kifele a rögtön a felszállás után lelőtt helikopterből, mert meglátta a férfi kezén a tetoválásokat.

Majdnem elesett, az egyik pad szélébe kellett kapaszkodnia, úgy nézte a férfi ujjait, ahogy megfogják a nő fekete kendős vállát, a mutatóujja oldalára és a hüvelykujjára végig hegyes háromszögű cápafogak voltak tetoválva három vagy négy sorban, egész kitüremkedtek a bőrből, mintha igazi fogak volnának, fogak vagy pikkelyek, Jacek tudta, hogy a tetoválás a férfi kézfején is folyatódik, egy nagy vörös szemű szürke cápafej van rárajzolva, amikor megmarkol valamit, akkor olyan, mintha egy cápa harapna bele.

Jacek hátralépett, a nő fekete görögdinnye hasát nézte, a babára akart gondolni, arra az ártatlan életre, de persze nem tudott, csak a cápa harapására, arra, ahogy a pont ilyen fogakkal kitetovált pont ilyen ujjakat egészen közelről látja egy kés markolata köré kulcsolódni, arra, ahogy a kéz elhúzza a szeme előtt a fekete pengét, ő meg egyáltalán meg se tud mozdulni, mintha egy darab rongy lenne, úgy fekszik a poros földön, a felrobbant hangár mögött a kráterben, zúg a feje a robbanás sokkjától, a teste olyan, mintha nem a sajátja lenne, közben mégis pontosan tudja, hogy a fekete ruhás maszkos zsoldos, aki mellette térdel, és fél kézzel a hajától fogva hátrarántja a fejét, arra készül, hogy körbevágja a haja vonalán a fejbőrét, mert le akarja tépni a haját, meg akarja skalpolni, meg akarja, és meg is fogja, ő semmit nem tehet, csak fekszik ott, a másik a maszk mögött azt fogja üvölteni, hogy mi vagyunk az indiánok bazmeg, tanuljátok meg bazmeg, és le fogja tépni a fejbőrét, és hagyni fogja, hogy érezze egy kicsit a fájdalmat, csak azután vágja majd el a torkát is, ez fog történni, és ő nem tehet semmit, és aztán hiába nem történik meg, hiába lövi szét egy helikopter géppuskasorozata az utolsó utáni pillanatban a zsoldos fejét, neki már mindegy lesz, nem számít, hogy sebesülés nélkül megússza, mert onnan kezdve nem lesz nap, hogy ne jusson eszébe.

A nő hasát nézte, közben az ujjai maguktól állították egyes lövésre a géppisztolyt, a karjai maguktól emelték fel a fegyvert, de célozni már ő maga célzott, oda egyenesen a férfi két fekete szeme közé, és mielőtt meghúzta volna a ravaszt, még a nőre nézett, és megmondta neki, hogy a fattya apja nem azért nem fog hazajönni, mert meglépett, hanem azért, mert a lehető legjobb pillanatban találta fejbe egy uránköpenyes lövedék.

A nő akkor persze sikoltozni kezdett, de Jacek már nem törődött ezzel, mert tudta, hogy úgyis el fogja nyomni a hangját a dörrenés, csak azt az egyet bánta, hogy a fickónak nem tudta megmondani, hogy mekkora balfasz, hogy beszeretett az öccse csajába, mekkora egy balfasz, hogy ezért a hülye picsáért végleg elbukta Bolíviát.

POKOL

Gottwald esperes úr egyre jobban belelovalta magát a beszédbe. Jacek, amennyire lehetett, kényelmesen elhelyezkedett a karosszékben, a lábát is kinyújtotta, úgy hallgatta, igazából hogyha akart volna, akkor se tudott volna rendesen odafigyelni, mert a feje még mindig zúgott a másnaposságtól.

Jacek elnézett az esperes válla fölött az összefirkált, nevekkel teleírt pannóra, ami sokáig a főhajóban állt, és eredetileg az ostrom eseményeit szemléltette, a város körül a hegyekkel, a tüzérségi állásokkal és különböző színekkel jelölt csapatmozgásokkal, egész addig, amíg az emberek el nem kezdték filctollal meg rúzzsal meg krétával felírogatni rá az áldozatok neveit, úgyhogy a végére már az egész csupa-csupa név lett, és be kellett venni, mert a turisták nem tudták, hogy mi az, és elkezdték felírogatni rá a saját nevüket, és az egyik háborús özvegy sokkot kapott, amikor meglátta, hogy a tarkón lőtt férje neve mellé valami barom azt írta fel piros körömlakkal, hogy Andy and Irina forever together, és még egy nyíllal átlőtt szívet is rajzolt hozzá.

A szív még mindig ott volt, fent a pannó jobb oldalán, alig látszott már alatta a fekete csillag, ami eredetileg egy aknavetőállás helyét jelölte.

Jacek elkapta a csillagról a tekintetét, visszanézett Gottwald esperes arcára, az esperes megint az újraszentelésről beszélt, arról, hogy a püspök úrnak külön ezért kell most hazautaznia, egészen példátlan, hogy négy év alatt másodszor kell újraszentelni a székesegyházat, márpedig nincs mit csinálni, hogyha valakit a főhajóban lőnek közvetlen közelről fejbe, úgy, hogy utána nagynyomású mosóval kell eltávolítani a kőoszlopok repedéseiből az agyveleje darabkáit meg a koponyája szilánkocskáit, akkor nem számít, hogy az áldozat a körözött háborús bűnözők listájának a második helyén állt, amikor fejbe lőtték.

Gottwald esperesnek majdnem lányosan lágy volt egyébként a hangja, még így mérgesen se csengett benne semmi érces indulat, Jacek az esperes száját nézte, a felső ajkára valami kis fehér maszat tapadt, nem pont középen volt, hanem kicsit balra. A pötty hol le, hol fel, hol oldalra mozgott, Gottwald esperes közben csak mondta tovább a magáét, hogy Jacek félre ne értse, itt nem arról van szó, hogy ő a maga részéről ne örülne annak, hogy az a mocskos gazember, akinek a nevéhez embertelen atrocitások levezénylésének egész sora tapad, és akiről mind a ketten tudják, hogy miket is művelt az ostrom és a háború alatt, megkapta a méltó büntetését, de mégiscsak lehetett volna Jacekben annyi tapintat, hogy arra is gondol, hogy egy szent helyen állnak, mielőtt felemelte és elsütötte volna azt a géppisztolyt.

Gottwald esperes itt hirtelen elhallgatott, és megnyalta a száját, de pont a fehér pötty mellett, és aztán nyelt egy nagyot, Jacek látta, hogy felemelkedik, és újra lemegy az ádámcsutkája, mert az esperesnek egészen vékony és fehér nyaka volt. Jacek tudta, hogy Gottwald esperes azt várja, hogy ő is mondjon már valamit, mert mióta bejött az irodába, egyáltalán meg se szólalt, a sekrestyés öccse megmondta neki, hogy nincs mitől féljen, nem fogják kirúgni, akármit is csinált, megtarthatja az állását, senki se mer kirúgni egy nemzeti hőst, mert akárhogy is vesszük, most az lett belőle, ne is próbáljon tiltakozni, ugyan ki a nemzeti hős, ha nem az, aki egymaga, egyetlen lövéssel végzett a Törzsfőnökkel, most függetlenül attól, hogy volt-e vagy nem volt a másiknál fegyver. Igen, a sekrestyés megmondta, hogy annyi dolga lesz összesen, hogy végighallgassa a lecseszést, aztán elnézést kérjen, kész, nem nagy dolog, aztán maradhat minden a régiben, vigyázhat tovább a székesegyház biztonságára, kezelheti tovább a liftet.

Már legalább egy perc eltelt, de Jacek még mindig nem szólalt meg, Gottwald esperes megint megnyalta a száját, megint nem találta el a fehér pöttyöt, Jacek hirtelen arra gondolt, hogy az biztos a szent ostya maradéka, látta, hogy az esperes frissen borotvált arca vörösödni kezd, akkor vége előredőlt a székben és megszólalt.

Mielőtt reggel elindult volna, többször is elmondta a mondatot, hogy sajnálja, hogy ilyen nagy bajt okozott, meg kell értenie az esperes úrnak, hogy nem tudott parancsolni az indulataink, onnan, hogy felismerte, kivel áll szemben, már nem egészen volt a maga ura. Most mégse ezt mondta, egy egészen más mondat jött ki a torkán, egy kérdés.

Igaz, hogy aki templomban, vagyis megszentelt földön hal meg, az akármilyen bűnöket is követ el, nem juthat pokolra?

Gottwald esperes arca egyszerre olyan vörös lett, mint a cékla, keresztet vetett, úgy mondta, hogy Isten ments, szó sincsen ilyesmiről.

Jacek akkor felállt, kinyújtott hüvelykujjal az esperes ajkához nyúlt, letörölte róla a fehér maszatdarabot, úgy mondta, hogy akkor jól van, aztán elfordult, a nadrágja oldalába törölte a kezét, és kiment az irodából.

Szabó T. Anna
Nyúlcsapda

Mondok valamit. Ne állj itt a hátam mögött, zavar. És ne mondd, hogy ne mondjam. Nem könnyű mondani. Még leírni se, hogy ha téged nem ismerlek meg, nem ilyen lett volna az életem. Hanem jobb. Igen, jobb, hiába mondod, hogy mindent megadtál nekem – frászt adtál te, nem mindent. Hogy mi a minden? Nem mondom el. Elmondom. Kislánykoromban balerina akartam lenni. Te, a tehén? mondod erre. Tudod mit, kapd be. Ahogy te szoktad mondani. Fogd be, és kapd be. Mondom tovább, el is loptam a boltból egy köves kontycsatot, de sose mertem viselni, mert apám letörte volna a derekam, nem mondtam eddig ezt se, mert sose kérdezted, verős apa volt, véresre vert a szíjjal, ha kinyitottam a számat. Hát nem is nagyon nyitogattam aztán, soha, soha. Később is csak, mikor muszáj volt.

Anyám, na, az meg… Minek beszélek az anyámról? Mert eleinte szeretett, vett vasárnaponként fagyit, epreset, ma is látom, milyen piros volt tőle a nyelvem. Akkor még bírtam tükörbe nézni, szerettem a nyelvemet, a számat, olyan rózsaszín volt, mint a virágok anyák napján. Utáltam az anyák napját, akkor még azt hittem, nem akarok gyereket soha, persze nem tudtam, hogy majd nem is lehet. Most ne gyere azzal, hogy te bezzeg tudtál nekem csinálni, még egy ilyen penészvirágnak is, mert neked akkorád van, hogy abból ezer gyerek is kijön. Nekem csak egyet csináltál, azt is kiverted belőlem, aztán meg már próbálhattad. Jégbe is dughattad volna, az se lett volna halottabb.

Előtte nem így néztem ki, de arra bezzeg nem emlékszel. Írni akkor is jól írtam, a tanárok mind azt akarták, maradjak, tanuljak tovább, de hetedikben jöttél te, jöttél és vittél, jó dolgom lesz, azt mondtad, igaz? Most bezzeg hallgatsz. Azt mondtad, építesz nekem egy akkora házat, hogy az égig ér, hogy csak nekem adod a kulcsát, egyedül nekem. Ha odaadom cserébe magamat.

Kulcsot nem adtál soha. A házat se láttam, mert rögtön bezártál a pincébe, ide, ebbe a szobába, ide, a gép elé, hogy mikor nem vagy itt, úgy csináljak, mintha élnék. Hogy mások azt higgyék, hogy élek. Hogy szíveket és rózsákat és cicákat posztoljak azoknak, akiket soha nem is láttam. Igazi cicát is ígértél, de ezt persze már elfelejtetted, Pincecicó nyakát is kitekerted, és beleraktad egy zacskóba, és kidobtad a szemétbe, és kiröhögtél, amikor sírtam. Aztán ki kellett fessem magam és betoltad a motorodat, úgy fényképeztél le rajta, mintha kint volnék, országúti szelfi, tizenhárom lájkot kaptam. Mindenem megvan, vannak barátaim.

Egyszer, egyetlenegyszer láttam élő embert a hét év alatt, talán a főnököd volt, azt mondtad, bemutatod a feleségednek, pedig sose voltam a feleséged, ahhoz ki kellett volna vigyél innen. Hogy itt volt a pap, és fehér ruhában voltam, és flitter volt a hajamon? Papot sose hoztál, csak ruhát, hogy legyen róla fénykép, de annyira én se vagyok hülye, hogy elhiggyem, pap nélkül is lehet. Gyáva vagyok, de hülye nem. Azt mondtad neki, amikor megkérdezte, mért vagyok ilyen sápadt és csendes, mert beszélni akkor már nekem két éve nem volt szabad, hogy rákom van. Egy szegény beteg asszony, akit fel kell vidítani. Nagy bongyor hajú buta puha ember volt ez a főnök, hiába tuszkoltál bele az ölébe pucéron, nem maradt itt. Azt mondta, mennie kell, sürgős ügy. Ő volt az utolsó ember, akit láttam.

Meg te, meg te, meg te, meg teeee! Be-bee-bee! Aki mondja másnak, az mondja magának, aki másnak vermet ás, sírásó vagy földmunkás, aki szíve fekete, megrohad a feneke… Ne vicsorogj, nincs miért. Csak egyszer néztem rád, tudom, hogy nem szereted, ha néznek. Nem nézlek, csak látlak. Nem látlak, csak nézel. Nem, nem hagyom abba, be-beee! Látod, milyen jó kislány vagyok? Nem csinálok hisztit, itt ülök a gép előtt, kopogok, mint mindig. Nem zavarlak. Mindjárt abbahagyom. Mindjárt. Nem sírok, nem szoktam, sose szoktam, érted? Leszoktam, mint a cigiről, mikor idehoztál, és rám zártad az ajtót. Csinálok még egy szelfit, nem nézek hátra, biztos látszunk mind a ketten, utolsó kép a kedvesemmel, jól hangzik? Nem, nem, most nem te mondod meg a címét. Tudod te egyáltalán, mi az a nem? Ezt neked! Ezt nem posztolom. Azért se.

A dróttal cseszted el, azt mondtad, borotvás drót a neve, nem mondtad, minek kell, csak hogy vadászni mész szombaton. Én meg péntek éjjel, ha már itt volt ez a drót, szépen utánanéztem a csapdáknak. Mert olyan jó kislány vagyok. És mert olyan rossz érzésem támadt ettől a dróttól. Felrántós kiterített rálépős hurok, ezt tanultam meg. Nézd csak meg, itt van ezen a linken. Kellett kicsit gyakorolni, össze is vágtam a kezem, amikor odatettem az ajtó fölé. Pont, ahogy kell. Néztem egy ideig. Féltem. Nem. Nem tehetek róla, hogy jöttél.

Megszoktam a vért, a saját csuklóm is csupa régi forradás. Ez is begyógyul, ez a mostani. Nem? Mit mondasz? Nem mondasz semmit. Elmentél vadászni, igaz? Nem állsz itt mögöttem kiguvadt szemmel. Nem nézel. Nem mondod meg, hogy mit hogy csináljak. Nem. Nem fogom felmosni. Nem, nem, nem. Én nem tehetek róla, hogy ilyen büdös és ragacsos lettél. Meg a padló is. Meg a mobilod is. Meg még a kulcs is.

A könyvben szereplő fotók készítői

Ábrahám Béla (Szil Ágnes)

Déri Miklós (Selyem Zsuzsa)

Dobó László (Szántó T. Gábor)

Erdei Krisztina (Berta Ádám)

Gáspár Milán (Gáspár-Singer Anna)

Hajabács László (Németh Ákos)

Hajdú András (Nagy Gergely)

Horváth Szabolcs (Sándor Iván)

Márton Simon (Márton László)

Mészáros Zsolt (Egressy Zoltán)

Simon Petra (Jászberényi Sándor)

Szabó Judit (Kapecz Zsuzsa)

Szilágyi Lenke (Beck Tamás, Csabai László,

Cserna-Szabó András, Darvasi László,

Dragomán György, Esterházy Péter,

Garaczi László, Grecsó Krisztián,

Háy János, Mán-Várhegyi Réka,

Nagy Koppány Zsolt, Szabó T. Anna,

Szilasi László, Szvoren Edina, Tóth Krisztina)

Valuska Gábor (Térey János)

m

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence