FATIMA MELEK

Szulejmán szíve

Szigetvár titkai

(A Szulejmán sorozat VIII. darabja)

2016

A mű címe:

Szulejmán Szíve – Szigetvár titkai

Szerző: Fatima Melek

© Varga Csaba Béla, 2016

© Trivium Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti, vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft.

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN: 978-615-5334-88-7

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Életemnek reménysége, reményemnek arany fénye,
Boldogságom záloga, Hürrem édes mosolya,
Távoli föld gyermeke, rám ragyog az Ég szeme,
Kitalálni sem lehet ennél nagyobb s szebb kegyet.
Ha tinta lenne mind a tenger és írnokom az összes ember,
Mégsem lenne arra szó, mosolyod mily ragyogó.
Kérdezted, hogy kit szeretek, mikor hadakat vezetek,
Tiszta szívvel feleltem, Hürrem az én szerelmem.

Szulejmán szultán szerelmes verse Hürremhez

Hürrem, olyan vagy nekem, mint a kristálytiszta, hűvös vízzel teli bőrtömlő a sivatagban eltévedt vándornak. Amikor hozzáér az ajkam, megtelek élettel és boldogsággal. A szemed úgy ragyog, mint az égbolt, amikor a hosszú,perzselő aszály után feltűnnek rajta az első gomolygó felhők, és mindenki tudja, hogy hamarosan újra életet adó eső simítja végig a napszítta tájat. A nevetésed olyan, mint az enyhülést hozó szél. Amíg nem fúj, tehetetlenül sodródó hajó vagyok az élettelen, sós tengeren. Amikor rám nevetsz, a szellőtől duzzadni kezd a vitorlám, és hajóm most már gyorsan és biztosan siklik a biztonságos kikötő felé. Hiányzol nekem, de nem panaszkodom. Annál nagyobb boldogság lesz újra találkozni veled Isztambulban.

Szulejmán szultán levele Hürremhez a mohácsi csata estéjén

Első fejezet

Halálos örökség
932. szafár hónap 20. napja, Magyarország

Szulejmán szívének története hol is kezdődhetne másutt, mint Mohács véráztatta csataterén, abban az évben, amit a hitetlen gyaurok 1526-nak neveznek?

Alig néhány órával ezelőtt ért véget a nagy csata, ami százötven évre eldöntötte Magyarország és jó pár környező nép sorsát. Ezt persze senki sem sejthette a mocsár partján elterülő hatalmas táborban. Szulejmán, a győztes szultán seregében nem akadt egyetlen jós sem. Senki sem látott a jövőbe. A katonákat viszont nagyon is érdekelte, hogy mit hoz a holnap. Talán új csaták, véres összecsapások várnak rájuk?

A török tábor kellő közepén a szultán sátra a nyugalom szigetének tűnt.

A kint várakozó testőrök még jobban kihúzták magukat, amikor maga Ibrahim nagyvezír lépett ki a sátor elé leterített vastag szőnyegekre. Mellette a nála egy jó fejjel magasabb, mindig elszánt tekintetű Báli bég lépdelt. Szokása szerint ő most sem mosolygott.

– Szulejmán szultán nem engedi meg, hogy lanyhuljon az éberségünk – mondta a bég. Nem panaszkodott, csupán megállapított egy tényt.

– Felséges urunk bölcs – válaszolta Ibrahim. – Ezt a csatát ugyan megnyertük, de még előttünk a háború.

– Kevésen múlott a győzelmünk. Nem hiába tartják a magyarokat Európa legádázabb harcosainak.

A két tapasztalt hadvezér összenézett. Most már Ibrahim sem mosolygott.

Esteledett, felbukkantak az első csillagok. Holtfáradt harcosok ültek a tüzek körül. Akadtak közöttük barázdált arcú veteránok, de olyan döbbent tekintetű ifjak is, akiknek ez volt az első csatájuk.

A janicsárok rendezett sátorsorai között végigsiető őrmesterek pontosan tudták, miért ilyen feszültek a sok csatából győztesen kikerült, tapasztalt harcosok. Bár ma hatalmas győzelmet arattak az ifjú Lajos király serege fölött, az egyszerű katonák ugyanúgy bizonytalanok voltak, mint a hatalmas sereget vezető Ibrahim vagy éppen a bátor Báli bég.

– Ha kétszer ennyien lettek volna, ők győznek. Ha Lajos királynak van még kétezer nehézpáncélos lovagja vagy ötezer könnyűlovasa, akkor lerohanták volna a tüzérségünket meg a puskásokat.

– De nem volt nekik, amiért mi is komoly erőfeszítéseket tettünk – vonta meg a vállát Ibrahim. – A magyarok nem olyan egységesek, mint mi. Megosztottak. Könnyű egymás ellen fordítani őket. Hiába bátrak, hiába vakmerőek. A széthúzás a gyengéjük. Ezért fognak mindig is idegenek uralkodni fölöttük.

A törökök ellenfeleiket egész Európa legfélelmetesebb harcosainak tartották. A magyar férfiak erősek és vakmerőek, a nők pedig gyönyörűek és elszántak voltak. Szépségükkel egyedül tüzes természetük kelhetett volna versenyre.

A nagyvezír körülnézett. Csak biccentenie kellet és máris odafutott hozzá néhány vörös és kék egyenruhás fiatal szpáhi tiszt. Meghajolva várták a parancsot.

– Készüljenek a futárok! A szultán mindjárt befejezi a levelét, ők pedig azonnal indulnak vele Isztambulba.

Ezzel sikerült meglepnie Báli béget.

– De hát az írnokok már kijöttek – csodálkozott a vakmerő, fekete ruhás, fekete turbános harcos.

– Mint mondtam, a mi urunk igen bölcs férfiú – húzta ki magát öntelten a nagyvezír. Elégedetten végigsimította ápolt szakállát. – Ezt a levelet saját kezűleg írja.

– A saját kezével? – kérdezte döbbenten Báli. – Kinek?

– Mégis mit gondolsz?

Összevillant a tekintetük. Némán bólintottak. Mind a ketten pontosan tudták, hogy egész Isztambulban csupán egyetlen olyan valaki van, akinek a birodalom legfőbb ura a saját kezével ír levelet. Nem csupán azért, mert hadititkokat vagy szigorúan bizalmas dolgokat akar megosztani a levél címzettjével. Hanem bizony azért, mert senki ember fiára nem tartozik, hogy a szultán mennyire szerelmes.

Azt a levelet gyönyörű ágyasának, Hürremnek írja.

Szulejmán sátrát minden irányból válogatott testőrök sorfala vette körül. Mögéjük csupán a haderő vezetői és a felderítők tisztjei léphettek. A kisebb palotának is beillő építményben már égtek az erős fényű lámpások. Bent most ért véget a haditanács. A felséges szultán és segítőinek munkáját nem zavarta meg hangos kiabálás. A katonák csendben ünnepelték, hogy életben maradtak. Ennél szebb ajándékot nem is kaphattak volna az Áldozati Ünnepre. A Mindenható egyértelműen kinyilvánította akaratát. Allah ismét az igazhitűeknek adta a győzelmet.

Odabentről a sátorból halk parancsszó hallatszott. Két hatalmas termetű testőr félrehúzta a bejáratot eltakaró függönyt. Bentről egymás után kiléptek a pasák és a bégek. Jókedvűen, sietve mentek a szálláshelyükre. Még olyan is akadt közöttük, aki a kezét dörzsölgette. Felséges uruk megdicsérte és megjutalmazta a hősöket és felkészítette híveit a következő napok küzdelmére.

Elégedett arcukat látva Ibrahim pasa töprengve végigsimította a bajuszát. Eszébe jutott valami.

– Megyek. Kihasználom, hogy mindjárt indulnak a leggyorsabb futáraink. Én is írok egy levelet.

– Pasám? – mondta Báli bég és udvariasan meghajolt. Nem akarta feltartani a nagyvezírt. Ibrahim azonban elmosolyodott és büszkén kihúzta magát.

– A feleségemnek írok, Hatidzsének.

– Beszámolsz neki a nagy győzelmünkről?

Ibrahim arca most már tényleg ragyogott a boldogságtól.

– Igen, ezenkívül pedig gratulálok neki a terhességéhez.

Ezt hallva a közelben álló szpáhi tisztek is felkapták a fejüket.

– Nagyurunk a támadás előtt szólt róla. Levelet kapott Hürremtől. Ebből tudta meg, hogy apa leszek.

Jókedvű moraj támadt. Számos magas rangú katonatiszt lépett a befolyásos nagyúr elé, hogy gratuláljon neki. Báli bég maga elé engedte őket. Töprengő pillantást vetett a sátor belseje felé, melynek nyitott ajtaján keresztül jól látta az odabent álló magas, karcsú, széles vállú férfit.

A fényességes padisah éppen olvasott valamit.

A gondos szolgák erős illatú füstölőket helyeztek el odabent a sátorban. Megpróbálták a mirha, a tömjén, a szantál és az ámbra füstjével elnyomni a csatatér felől áradó iszonyatos bűzt. Odakint mindent belengett a puskapor, a kiontott vér és a temetetlen holtak bűze. Szerencsére nem volt túl nagy forróság, így nem kellett attól tartaniuk, hogy a döglegyek és a feltámadó szél halálos betegségek magvát hinti szét a táborban.

Idebent kifejezetten meleg volt. Szulejmán egy pillanatra arra gondolt, szól a szolgáknak, hogy nyissák ki az összes ajtót, hadd legyen egy kis huzat. Végül meggondolta magát. Nem lett volna helyes, ha mindenki belát a fényárban úszó sátor belsejébe. Voltak olyan titkai, melyeket nem kívánt megosztani még leghűségesebb alattvalóival sem. A meleg miatt levette gyönyörű, de vastag köntösét, és csupán egyszerű, de jó minőségű anyagból varrt hosszú ujjú ingét viselte. A csata után már megmosakodott, és letörölte arcáról a harctér mocskát. Hála a füstölőknek, már nem kínozta az iszonyatos, gyomorfelkavaró bűz sem.

A szultán tapasztalt katona volt, mégis megrázta a temetetlen holtak, a haláltusájukat vívó lovak látványa. Az volt a legszörnyűbb az egészben, hogy a magyarok önfejűsége miatt sok ezernyi igazhitű katona is az életét vesztette. Persze ők ma már a Paradicsomban vannak, mert elnyerték méltó jutalmukat. Ha egy harcos az igaz hit védelmében adja életét, akkor nem számít, hogy élete során milyen bűnöket követett el. Azonnal bejut a mennyek országába. Ennek ellenére jobb lett volna, ha hűséges katonáinak nem kellett volna meghalniuk a mohácsi síkon.

932. szafár havának 20. napja – gondolta a szultán. – Ez a dátum örökre bekerül a krónikákba. A Mindenható leghűségesebb harcosai legyőzték a legfélelmetesebb európai hadsereget.

Bár Szulejmán hatalmas győzelmet aratott, mégsem volt teljesen boldog. A hívei persze erről semmit sem tudhattak. A haditanács során végig magabiztosan mosolygott. Harsány hangon dicsérte meg legbátrabb vitézeit, és ügyelt arra, hogy megjátszott jókedve átragadjon mindenkire. Valójában azonban nem volt annyira lelkes, mint amilyennek mutatta magát.

Elfordult az ajtótól, és odalépett a fegyverállványhoz. Leakasztotta róla legértékesebb fegyverét, dicső ősének, Oszmánnak a kardját. Kihúzta a hüvelyéből a görbe pengét, és letelepedett az egyik vastag szőnyegre. Az övéről lógó tarsolyból kivette a fenőkövet. Hadjáratok során mindig volt nála kettő is, és ragaszkodott ahhoz, hogy a fegyvereit saját maga élesítse ki.

Oszmán kardja fényesen csillogott.

A megszokott lámpások helyett karvastagságú gyertyák világítottak a sátorban. Portyázó harcosai zsákmányolták őket, valószínűleg a hitetlenek egyik templomából. A gyertyákból különös, kellemes illat áradt. Erősebb volt a fényük, mint az olajmécseseké. A szultán lassú, nyugodt mozdulatokkal húzta végig a fenőkövet a szablya ívelt élén. Oszmán pengéje sosem tompult el, ám nagyon is jólesett kézbe venni és gondosan megtisztítani. Az ifjú hadvezért a kardon keresztül mintha csak láthatatlan, mágikus híd kötötte volna össze a birodalmat megalapító ősével. Szulejmán szentül megfogadta magában, hogy akárcsak Oszmán, ő is elkíséri a katonáit minden hadjáratra.

Amíg a szultán vezeti az igazhitűek seregét, addig Törökország legyőzhetetlen lesz!

Ez a gondolat megnyugtatta. Gondosan megtörölte a kardot, majd visszacsúsztatta a borvörös bársonyhüvelybe. A helyére tette, a mai csata során viselt mellvértje és sisakja mellé. Ki tudja, talán már holnap újra szüksége lesz a fegyvereire. Amióta útra keltek Isztambulból, minden este ellenőrizte a kard élét. Megnyugodott tőle. Végre valahára halványan elmosolyodott.

Odaállt a hatalmas tükör elé. A keret színezüstből készült, az üveglapot pedig Velencéből kapta. Nem bátor hajósai zsákmányolták egy ellenséges tehergályáról, hanem a távoli városállam urai küldték, hogy elnyerjék a szultán jóindulatát. Szulejmán igazából nem is akarta elhozni magával a hadjáratra, de az anyja, Ajse Hafsza válide szultána ragaszkodott hozzá, hogy bekerüljön a csomagjai közé. Megkérte a fiát arra, hogy minden alkalommal álljon a tükör elé, mielőtt kimenne a katonáihoz. Rendkívül fontosnak tartotta, hogy a szultán magabiztosságot és méltóságot sugározzon.

A nagy győzelem estéjén felséges anyja ugyanúgy büszke lehetne Szulejmánra, mint a dicső Oszmán. Sikerült legyőznie a legerősebb nyugati királyságot. A többiekkel, a kisebb európai államokkal nem lesz gond. Előbb vagy utóbb maguktól is behódolnak, mint a románok meg a szerbek.

Szulejmán elfordult a tükörtől, majd visszatelepedett a szőnyegre az alacsony íróasztala mellé. Idebent csupán két asztal állt. A másikon egy vastag, gyönyörű aranyfedeles, gyémántokkal ékesített Korán feküdt. Mielőtt nyugovóra hajtaná a fejét, majd abból fog olvasni. A kegyes könyv valamikor a perzsa sah személyes tulajdona volt. Szulejmán apja, Szelim szultán azonban legyőzte az ősi ellenséget és hatalmas sarc megfizetésére kényszerítette. A sah kincstárából ekkor került át a Korán a szultánok sátrába.

Szulejmán egy fáradt mozdulattal végigsimított a homlokán.

Miért is tartjuk ősi ellenségnek őket? – gondolta. – Ma már mindenki azt hiszi, hogy a perzsák és a törökök az idők kezdete óta hadakoznak egymással. Pedig háromszáz évvel ezelőtt a sahok talán nem is tudtak az oszmán törökök létezéséről. Vagy ha mégis értesültek volna az apró anatóliai királyságról, csak megvetően legyintettek volna. Azóta sok víz lefolyt a Tigrisen és az Eufráteszen.

Az emberek nem ismerik a múltat.

Ami nagyapáik idején történt, az már a múlt ködébe vesző dolognak tűnik a szemükben. A birodalom egyszerű alattvalói éppen ezért teljesen jogosan hívják a törökök ősi ellenségeinek az engesztelhetetlen perzsákat. Nemzedékek óta dúl a harc a határvidéken. Vajon mi a Mindenható akarata Magyarországgal kapcsolatban? Könnyű lesz elfoglalni a néhai Lajos király földjét, vagy hosszú küzdelem, könyörtelen összecsapások várnak a törökökre? Olyan jó lett volna tudni.

Szulejmán azonban most nem a jövő titkait fürkészte. A másik gyönyörűen megmunkált, elefántcsont berakásos asztal felé fordult. A fekete tintába mártotta hófehér lúdtollát, és folytatta a haditanács előtt megkezdett levelet.

Győztünk, kedvesem. Nagy diadalt arattunk, de mégsem vagyok boldog. Sok bátor katonám meghalt.

Felemelte a tollat a papírról. Egyetlen szó fogalmazódott meg az elméjében. Az, hogy feleslegesen.

Tovább írt.

A magyarok vakmerőek és elszántak, de ugyanakkor nagyon ostobák. Miért harcoltak ellenünk? Hiszen lehetnénk barátok is. Nem tőlünk kell félniük, hanem a németektől. Ők a magyarok ősi ellenségei. Már akkor is a vesztüket akarták, amikor mi, törökök még csak Anatóliában csatáztunk a szomszédos kis népek ellen. Bizony, a németek meg az osztrákok küldték a halálba ezt a szerencsétlen Lajost is.

Megtaláltuk a magyar király holttestét. Ott feküdt a megáradt patak vizében. Lehúzta a súlyos páncélja. Reggel még sok ezer híve élén támadt ránk, délutánra meg nem maradt egyetlen embere sem, aki felsegítette volna. Magára hagyták.

Azt hiszem, ezt titokban fogom tartani. Gondolja mindenki azt, hogy a meggondolatlan ifjú vitéz dicső harcban, a küzdelem forgatagában esett el. Ne tudja meg senki, hogy vízbe fulladt, mint egy törött lábú kutya. Meglepett, hogy milyen fiatal. Alig idősebb annál, mint amilyen Iszmail volt, amikor Ábrahám fel akarta áldozni a Mindenhatónak. Az Úr angyala azonban most nem szólt közbe. Nem jött oda hozzám a csatatéren és nem mondta azt, hogy „Szulejmán, ne öld meg Lajos magyar királyt!”

Ezt a szerencsétlen sihedert.

A felesége miatt kellett meghalnia. Be akarta bizonyítani a német asszonynak, hogy méltó a szerelmére. El akarta hitetni vele, hogy nagy és dicsőséges uralkodó. Miatta utasította el atyai békejobbomat. Ha nincs az a némber, Lajos talán behódolt volna nekem. Akkor Magyarország megmenekülhetett volna a Mindenható büntetésétől. Ő azonban hajthatatlan maradt.

A szultán ismét felemelte a tollat. Csendben elmosolyodott. Megcsóválta a fejét, majd folytatta.

Nem mindenki olyan szerencsés, mint én. Drága szerelmem, csodálatos és okos Hürrem, te nagyszerű tanácsadó vagy. Minden úgy alakult, ahogy megjósoltad. Pontosan úgy. Ha nem lennél ennyire gyönyörű, én akkor is szeretnélek. Szeretnélek bizony, az eszedért.

De te annyira gyönyörű is vagy.

Milyen kár, hogy vallásunk előírásai tiltják az emberek lefestését. Nem hozhattam rólad képet magammal. Otthon a palotában még el lehet titkolni, ha valamelyik nagyúr festményt készíttet szép ifjú feleségéről vagy a kedvenc gyermekéről. Itt, a haditáborban azonban még a szultán sem engedheti meg magának, hogy az egyszerű katonák megpillantsák a tiltott képet.

A tükrödet viszont magammal hoztam.

Szulejmán letette a tollat, és várta, hogy megszáradjon a tinta. A tekintetével a tükröt kereste. De nem azt a hatalmas, ezüstkeretes velencei bútordarabot, ami előtt az előbb állt. Az egyik párnáról egy színtiszta aranyból készült kézitükröt emelt fel. Szinte elveszett erős tenyerében. Jobban illett volna egy nő kecses kezébe.

Itt van velem a kedvenc tükröd. Köszönöm, hogy kölcsönadtad nekem. De ugye nem tettél rá valamilyen bűbájt? Amikor belenézek, nem magamat látom. Félig lehunyt szemmel azt képzelem, hogy a te arcod ragyog benne. Ott tündököl csodálatos, élettel és melegséggel teli szemed. Rám mosolyog gyönyörű, bársonypuha ajkad. Ahogy megmozdítod a fejedet, az aranyozott pánt nem tudja visszatartani zabolátlan, tűzvörös tincseidet. Megborzongok a vágytól. Csodálatos lesz majd a győztes sereg élén visszatérni Isztambulba. Lenyűgöző lesz, amikor majd újra magamhoz ölelhetlek.

Remélem, jól telik otthon az ünnep. Mi itt a táborban nagyon szerényen emlékeztünk meg a Kurban bayramiról. Anyám és a húgom ugye kedvesek voltak hozzád? Megkértem őket arra, hogy tekintsenek rád szerető pillantással. Hiszen te fontos vagy nekem. A lehető legfontosabb. Nincs még ember széles e világban, akit annyira szeretnék, mint téged.

Hürrem, olyan vagy nekem, mint a kristálytiszta, hűvös vízzel teli bőrtömlő a sivatagban eltévedt vándornak. Amikor hozzáér az ajkam, megtelek élettel és boldogsággal. A szemed úgy ragyog, mint az égbolt, amikor a hosszú, perzselő aszály után feltűnnek rajta az első gomolygó felhők, és mindenki tudja, hogy hamarosan újra életet adó eső simítja végig a napszítta tájat. A nevetésed olyan, mint az enyhülést hozó szél. Amíg nem fúj, tehetetlenül sodródó hajó vagyok az élettelen, sós tengeren. Amikor rám nevetsz, a szellőtől duzzadni kezd a vitorlám, és hajóm most már gyorsan és biztosan siklik a biztonságos kikötő felé.

Hiányzol nekem, de nem panaszkodom. Annál nagyobb boldogság lesz újra találkozni veled Isztambulban.

Addig azonban még sok a dolgom. Ma legyőztük a magyarokat, de amikor megszámoltuk a holttesteket, meglepően kevés drága páncélt viselő nagyurat találtunk. Felderítőket küldtem ki. Ibrahim pasa szerint még legalább két-három ugyanilyen nagy sereg lehet az országban. Én is elképzelhetetlennek tartom, hogy a hatalmas magyar királyság csupán ilyen kevés katonát tudott kiállítani ellenem.

A többi nagyúr serege bizonyára még nem ért ide. Oroszlánként fognak küzdeni ellenünk. A magyarok fővárosa, Buda előtt egészen biztosan véres csata vár reánk. Figyelembe véve a mai vitézségüket, úgy fogják védelmezni azt az erődítményt, ahogy annak idején Hunyadi János védte ellenünk Nándorfehérvárt.{1} Komoly gondot okozhat, ha sokáig kell ostromolnom Budát. Nyakunkban a rossz idő. Semmivé foszlik a technikai fölényünk, ha szakadni kezd az eső. Elázik a puskapor, nem használhatjuk félelmetes ágyúinkat és pontosan célzó puskáinkat. Attól tartok, hogy kénytelenek leszünk visszavonulni a meghódított Balkánra.

Szulejmán letette a tollat. Egyetlen szolga sem volt a sátorban, mert nem akarták megzavarni az urukat. Saját kezűleg töltött magának egy kispohárnyi forró teát, megitta, aztán tovább írta a levelet.

E dicső győzelem után itt, nyugaton nem kell senkitől sem tartanunk. A perzsák miatt viszont aggódom. Bármikor hátba támadhatnak. Erős bennük a bosszúvágy. Attól félek, hogy nemzeteink között sohasem lehet béke.

Indiából viszont nagyon is jó hírek jöttek. Hürrem, kedvesem, igazad volt. Bábur kán valóban a mi emberünk. Nemsokára már jogosan hívhatja magát szultánnak. Nagy győzelmet aratott a tűzforró indiai síkságon. Ebben az évben Allah hatalmas diadalt adott az igazhitűek kezébe. Én hamarosan egész Európa ura leszek, Indiában pedig a mogul Bábur igázza le a bálványimádó hindu maharadzsákat.

Megszilárdítjuk az elfoglalt tartományokat, és utána egyesített erővel sújtunk le közös ellenségünkre. Mi nyugatról, ők pedig keletről támadják meg a perzsákat. A sahnak semmi esélye sincs ellenünk.

Szulejmán még sokáig folytatta a levelet. A végére érve arra gondolt, nem jó, hogy ilyen hétköznapi dolgokról ír gyönyörű kedvesének. Az jutott az eszébe, hogy esetleg helyénvaló volna egy szívhez szóló költeménnyel befejeznie a levelét. Pár sorral, ami kifejezhetné, mennyire szereti Hürremet.

Végül nem írt verset. A szerelmes szavakat majd akkor suttogja kedvese fülébe, ha hazaér a távoli Isztambulba. Már a viszontlátás puszta gondolata is olyan örömmel töltötte el, hogy derűs mosollyal adta oda a levelet a futárok agájának.

Aznap éjjel mégsem aludt túl jól. Különös, kellemetlen álmok gyötörték. Reggel nem emlékezett vissza rájuk, de halványan úgy rémlett, hogy Perzsia és India zavarta meg éjszakai nyugodalmát.

Két nagyon messzi birodalom.

Isztambul, aznap este

Ajsa, az új szolgálólány ijedtében elengedte a tiszta, vasalt ágyneműket, amikor az ajtó egy hangos csattanással kivágódott. A dühtől vöröslő arccal úrnője, a szépséges Hürrem viharzott be a lakosztályába.

– Az a pofátlan ribanc! – kiáltotta mérgesen. – Hogy mit meg nem enged magának!

– Bocsánat, úrnőm – dadogta rémülten az örmény szolgálólány. Csak nemrég került a palotába, ezért nem értett jól törökül. A szerencsétlen teremtés azt hitte, hogy Szulejmán szultán kedvenc ágyasa vele veszekszik.

Hürrem megtorpant a szoba közepén. Jeges nyugalmat erőltetett az arcára. Vett egy mély lélegzetet, majd kegyesen elmosolyodott. Némi leereszkedés vegyült a hangjába, amikor megszólította a remegő leányt:

– Ne félj, nem rád haragszom – mondta. A nyájas mosoly azonban azonnal lefoszlott az arcáról. – Hanem Hatidzsére. Az az álnok kis kígyó. Durván, minden ok nélkül nekem esett…

– Úrnőm… – dadogta zavartan a cseléd. Még mindig nem tért magához. Valamit mutatott Hürrem háta mögött. A vörös hajú szépség megfordult. A lakosztálya egyik belső szobájából egy fekete ruhás alak lépett ki. Az elfátyolozott arcú nő mélyen meghajolt.

– Úrnőm – mondta alázatosan. Különös, enyhén éneklő hanglejtéssel beszélt.

– Esther! – kiáltotta Hürrem. Azonnal jobb kedvre derült.

A látogató kiegyenesedett, és levette a fátylát meg a fejkendőjét. Maga is elmosolyodott.

– Na hát, Esther. Te aztán gondolatolvasó vagy. Pont rád van szükségem. Hoztál híreket? Mit sikerült megtudnod?

– Úrnőm – kezdte a látogató, de aztán elhallgatott, mélyen meghajolt, letelepedett a szőnyegen fekvő párnákra, és megpaskolta maga mellett a magasabb, kényelmes heverőt. – Mindenről beszámolok neked, de először kérlek, ülj ide mellém, és mondd el, mi zaklatott fel ennyire.

Hürrem intett a szolgálólánynak, hogy távozhat. Egy kecses mozdulattal felhúzta a szoknyája alját, és letelepedett a díványra. Rövid töprengés után mesélni kezdett.

– Kint ültem a tengerparti teraszon.

– Úrnőm, tudom, hogy az a kedvenc helyed. A felséges szultánnal gyakran pihensz ott, miközben a tengeren sikló hajókat nézitek.

– Így igaz. Most is Szulejmánra gondoltam. Az ő levelét olvasgattam.

– Nagy megtiszteltetés, ha valakinek a felséges padisah ír.

– Tudom – mondta Hürrem. Öntelten elmosolyodott. – Nagyon is tisztában vagyok ezzel a ténnyel. Amikor a többiekkel beszélsz, említsd meg majd nekik, hogy Szulejmán egyedül nekem ír a saját kezével leveleket. Nem árt, ha erről mindenki értesül.

– A szultán téged tiszta szívéből szeret. Te vagy neki a legfontosabb.

– Ez sajnos nem tetszik mindenkinek. Szóval ott ültem csendes magányomban, és Szulejmán levelét olvasgattam, amikor egyszer csak megjelent a húga, és belém kötött. Teljesen elment az esze.

– Talán a terhesség miatt ilyen ingerült. Gyereket vár, és a férje egy távoli országban hadakozik.

– Te csak ne mentegesd! – csattant fel Hürrem, de aztán megenyhülve folytatta. – Az én uram is Magyarországon harcol, mégsem vagyok kiállhatatlan. Ugye nem vagyok az, Esther?

– Dehogyis, úrnőm. Ha szobrot állítanának a méltóságnak, akkor azt rólad mintáznák. Ne is törődj Hatidzsével.

– Ne is törődjek? De hát elzavart a teraszról! A kedvenc teraszomról!

– Úrnőm, egyszer majd te leszel itt a válide szultána, és akkor senki sem ugráltathat.

– Válide szultána? Hát persze. Na, de mikor? Meddig kell még várnom?

– Az idő neked dolgozik. Szulejmán egyre szerelmesebb beléd. Gyönyörű gyermekeket szültél. A Mindenható majd újabb nagyszerű fiúkkal fog megáldani.

Hürrem egy félmosollyal válaszolt a megnyugtató szavakra.

– Mit tudtál meg a szultánról? – kérdezte.

– A sereg nemsokára elindul hazafelé. Egyelőre nem fogják megszállni Magyarországot. Annál nagyszerűbb hír viszont, hogy néhány hét, és az urad újra itthon lesz.

Feszülten figyelte Hürremet. A gyönyörű, kék ruhát viselő szépséget azonban nem derítette jobb kedvre a remek hír.

– Ezek szerint nem tudtak tovább menni Bécs felé.

– Túl késő van hozzá. Szakad az eső. Feláznak az utak. Meg aztán…

– Igen? Mi az? Mit tudtál meg a kikötőben? Vagy talán a bazárban jártak a kémeid?

Esther gyorsan körülnézett. Amikor látta, hogy egyetlen eunuch vagy cselédlány sincsen a közelben, közelebb hajolt Hürremhez.

– Rossz hírek érkeztek Perzsia felől – mondta halkan. – A sah állítólag megpróbálja kihasználni, hogy a szultán a távoli Magyarországon van. Hátba támad minket…

Hürrem bizalmasa elhallgatott, és egy ijedt mozdulattal a szájához kapta a kezét. A döbbenettől tágra nyílt a szeme.

– Úrnőm, mi a baj? – kérdezte elhaló hangon. – Miért sápadtál el? Itt Isztambulban nem kell félned a perzsáktól!

Hürrem nem válaszolt. Megfordult, és a párnákkal teli heverő melletti asztalkáról felvett egy poharat. Belekortyolt a citrommal ízesített, jeges szörbetbe. Amikor ajkához érintette a poharat, még remegetett a keze. Amikor letette, már nem.

Esther éppen emiatt csodálta a szultán legkedvesebb ágyasát. Ennek az intelligens és gyönyörű asszonynak acélból voltak az idegei. A legveszélyesebb helyzetben is pillanatok alatt visszanyerte az önuralmát.

– Tudom – mondta végül halkan Hürrem. Egy megfontolt mozdulattal elsimította az arca elé hulló vörös hajtincset. – Nem kell félni a Perzsa Birodalomtól, főleg most már, hogy a hátuk mögött új szövetségesünk, Bábur az úr.

Esther kíváncsian ránézett, de Hürrem nem ment bele a részletekbe. Egy határozott mozdulattal megrázta a fejét.

– Szóval nem félek. Nem azért sápadtam el, mert attól tartok, hogy ránk tör a seregük.

– De akkor miért?

Szulejmán ágyasa még közelebb hajolt a bizalmasához. Most már ő is suttogott.

– Nagyon különös álmot láttam. Az eleje szép és jó volt. Ott állt mellettem az én uram, Szulejmán. A kedvenc fekete bársonyruháját viselte. A hold fényében valahogy sápadtan ragyogott rajta az a rengeteg aranyhímzés. Gyönyörűen nézett ki. Ha nem ismertem volna, akkor is tudtam volna róla, hogy egy hatalmas fejedelem van ott mellettem. Mintha valamivel idősebb lett volna a valóságosnál. Dús, ápolt szakálla sokkal hosszabb volt, mint amikor útra kelt Magyarország felé. Egy érett férfi bölcs tekintete nézett le rám. Az én uram magához ölelt. A feleségének szólított…

– Nagyszerű! – lelkendezett Esther. – Ez azt jelenti, hogy úrnőm álma megjósolta a jövőt.

Hürrem összerezzent, utána viszont elszántan folytatta:

– Szulejmán letelepedett mellém. Egy lágy mozdulattal magához ölelt. Megsimogatta az arcomat. Azt bizonygatta, hogy egy csodálatos ajándékkal fog meglepni.

Esther nem törődött az előbbi összerezzenéssel, szélesen elmosolyodott, és lelkesen bólogatott.

– Ez jó. Nagyon is jó előjel. Az urad szeret téged, Hürrem úrnő. Ez még az álmodban is nyilvánvaló. Bizonyára ő is aludt akkor. Találkozott, egybeolvadt kettőtök álma. Szerintem a szultán nagyon sokat gondol rád. Biztosra veszem, csodálatos ajándékokat hoz majd neked Budáról. Az Európa egyik leggazdagabb városa.

Hürrem csendben megcsóválta a fejét. Aggodalom csillant a szemében.

– Nem, nem hiszem, hogy az álmom Magyarországról szólt volna.

– Nem?

– A perzsák miatt. Valahogy ott voltak a perzsák is. Nem tudom, miért. Baljós előérzetem támadt. Könyörögni kezdtem felséges uramnak, hogy ne menjen.

– És ő?

– Mintha csak egy szobornak beszéltem volna. Mosolygott és kedves volt, de utána úgy otthagyott, mintha meg sem hallotta volna a szavaimat. Végig az ajándékomat emlegette. Én meg csak vártam. Tudod, milyenek az álmok, Esther, nem érzed az idő múlását.

– Ez így van, úrnőm.

– Ott vártam, hogy visszajöjjön.

– És nem jött?

– De igen. Csakhogy beteg volt.

A fekete ruhás nő most már mindkét kezét ijedten a szájához kapta. Tágra nyílt a szeme a döbbenettől.

– Ne hagyja a Mindenható, hogy valóra váljon ez az álmod! Imádkozni fogok atyáim istenéhez, hogy az urad egészséges maradjon.

Hürrem felkelt. Intett bizalmasának, vagyis a kirának, hogy kövesse. Esther azonnal odalépett mellé. Egy keskeny, magas, sűrű ráccsal fedett ablak előtt álltak meg. Hürrem félrevonta a vastag függönyt, és arcát a hűvös tengeri szélbe tartotta. Távol a kikötőtől itt nem érződött a nagyváros bűze, hanem a végtelen víz, a szabad égbolt tiszta, sós illata úszott a szélben. Egész nap szakadt az eső, de mostanra már elállt. A hűvös, kellemetlen időjárás miatt húzták össze a vastag függönyöket a hárem ablakai előtt. Csupán pár lakosztályban voltak beüvegezett ablakok. Hürrem még nem kapott belőlük.

– Álmomban Szulejmán meggyógyult – mondta halkan.

– Hála az Ég kegyelmének! – kiáltotta Esther, és összecsapta a két kezét.

Hürrem a kira felé fordult. Nyugodtan és megfontoltan beszélt.

– Én viszont… Olyan volt, mintha megkaptam volna tőle a fertőzést. Megbetegedtem, ágynak estem. Szulejmán végig ott állt mellettem. Éjjel és nappal vigyázott rám. Ez azonban nem segített. Valamiért úgy éreztem, hogy éppen a közelsége taszít a halálba.

– Jaj, úrnőm, ne mondj ilyet! A gazdád szeret. Mindenkinél jobban. Tudja ezt az egész hárem, Isztambul népe, de a birodalom is. Az anyák a ti szerelmetekkel példálóznak a lányaik előtt, amikor a házasélet szépségeit ecsetelik nekik.

– Tudom, hogy szeret, ám ennek dacára is, egyre gyengébb lettem… – Egy kézzel eltakarta a szemét. – Aztán meghaltam.

Esther azonnal átölelte, és vigasztalni próbálta.

– Ez csak egy álom volt, Hürrem úrnő. Ostobaság, semmi ilyesmi nem fog történni.

– Mi van, ha mégis? Az álmok nem hazudnak.

– Ugyan már – csóválta meg a fejét határozottan a kira. Odasietett az asztalhoz, szörbetet töltött a pohárba, majd Hürrem felé nyújtotta. – Igyál egy kortyot, úrnőm. Felfrissülsz tőle.

Hürrem engedelmeskedett.

– Az álmodban nem is szerepeltek a perzsák – bizonygatta Esther. – Nincs okod aggódni. Éppen most mondtad, hogy India a szövetségesed. Ne félj a sahtól.

Kicsit hátrébb lépett, csípőre tette a kezét, és félrehajtott fejjel alaposabban is megnézte magának Hürremet.

– Nem pihensz eleget, úrnőm. Felőröl téged az állandó harc itt a háremben. Folyamatosan küzdesz Hatidzse és Gülbahar ellen.

Hürrem büszkén kihúzta magát. Az arcáról eltűnt az aggodalom. Újra egy határozott, mindenre elszánt fiatal nő állt a kira előtt.

– Igazad lehet. Itt van még Gülbahar is. Az a másik vipera! – csattant fel. Dühösen ragyogott a szeme. – Hallottál arról, hogy mi történt a Hálaadás ünnepén?

– Igen, úrnőm. Pletykáltak róla a szolgák.

– Hát nincsen titok ebben a palotában?!

– Úrnőm, a cselédek mindenütt fecsegnek. Kibeszélik a gazdáik titkait. Ezt egyszerűen lehetetlen megakadályozni.

Esther megfogta Hürrem karját, és visszavezette a kerevethez. Leültek.

– Megenged, úrnőm? – kérdezte a kira. Elővett egy gyönyörű elefántcsont fésűt. Hürrem biccentését látva mögé térdelt, és fésülni kezdte a haját. – Olyan csodálatosan ragyognak a fürtjeid!

Néhány percig csendben maradtak.

– A pletykákat felhasználhatod a saját céljaid érdekében is.

– Igazad van – mondta Hürrem. – Ez nagyon is jó ötlet.

Megpróbált hátrafordulni Esther felé, de tanácsadója nem engedte. Nyugodt, lassú mozdulatokkal tovább fésülte úrnője haját.

– A fiaim nem lehettek ott a férfiak ünnepén. Ez már önmagában is baj. Az meg külön feldühített, hogy Musztafa herceget, annak a ribancnak a fiát mindenki igazi férfiként kezelte. A drágalátos anyósom is. Nekem pedig várnom kellett… Érted, sorba kellett állnom, hogy az öreg válide szultána elé járulhassak elmondani az ünnepi jókívánságaimat.

– Csak ketten álltak előtted a sorban – figyelmeztette a kira. – Fontos és befolyásos személyiség vagy.

– Csak ketten? – méltatlankodott Hürrem. – Hatidzse és Gülbahar tolakodott oda elém!

– Ha újra itt lesz Szulejmán szultán, akkor nem lesznek ilyen tiszteletlenek veled.

– Ez igaz – felelte halkan Hürrem. Ökölbe szorult a keze. – De addig sem hagyom magamat. Szemet szemért, fogat fogért. Megfizetek nekik a sok megaláztatásért.

Esthernek nemsokára mennie kellett. Már felvette a fejére a kendőt, de még nem fátyolozta el az arcát. Töprengő képet vágva megdörzsölte az orrát.

– Úrnőm, ami az álmodat illeti…

– Igen?

– Én tudom, hogy ti, hívő muszlimok mélységesen elítélitek a boszorkányságot meg a bűbájosság minden formáját.

– Ez így igaz.

– Vannak viszont olyan bölcsek, akik képesek segíteni, ha valakit nyugtalanító álmok gyötörnek.

– Egy álomfejtőre gondolsz?

– Igen, úrnőm. Ismerek odakint a városban egy bölcs asszonyt. Nagy tudásához nem férhet kétség. Biztosra veszem, őszinte örömmel borulna a lábad elé, hogy meghallgassa az álmodat. Egészen biztosan meg tudná magyarázni, hogy pontosan mit is jelentett az éjszakai látomás.

– Egy nő az illető?

– Igen, úrnőm. Megengeded, hogy elhozzam ide hozzád?

Hürrem csak rövid ideig töprengett.

– Ismered, és kezeskedsz érte? Biztos vagy benne, hogy nem szélhámos vagy csaló?

– Kezeskedem érte, úrnőm. Az atyám mutatott be neki. Beszélek vele, és pár nap múlva elhozom a színed elé. Különös, szigorú, de mérhetetlen tudású asszony. Azt hiszem, kedvelni fogod.

– Hát jó. Amúgy mi a neve?

Esther elfátyolozta az arcát. Mélyen meghajolt, és félig már az ajtó felé fordult, amikor válaszolt.

– Sztára Góra. Nála jobban senki sem ismeri Isztambulban az eljövendő titkait.

Hürrem egy darabig csendben gondolkodott, utána behívta magához a szobalányait, átöltözött, és elindult, hogy megnézze a gyermekeit. Gondosan ügyelt arra, hogy mindennap foglalkozzon egy keveset a kicsikkel. Amikor Szulejmán hazatér, a felséges szultán látni fogja, hogy legkedvesebb ágyasa a legjobb édesanya a hatalmas háremben.

India, Gválijar erődje

Abban a pillanatban, amikor a távoli nyugaton, Magyarországon Szulejmán szultán befejezte a szép kedvesének, Hürremnek írt levelét, már késő este volt a jóval keletebbre fekvő Indiában. A magasban rengeteg csillag ragyogott. Lent a városban legalább ugyanennyi lámpás égett. Az embereknek már rég le kellett volna feküdniük aludni, de nem jött álom a szemükre. Nyugtalanok voltak. Híreket vártak a háborúról. Arról, hogy mi történt a hadba vonult férfiakkal, férjeikkel, apáikkal és fiaikkal.

Őrjítő volt ez a bizonytalanság.

Amoli hercegnő, Gválijar idős maharánija is legalább olyan nyugtalansággal bámult észak felé, mint országa egyszerű alattvalói lent a városban. Az égbe törő erődítmény főkapujában állt. A férje, Vikramáditja maharadzsa seregei élén már rég elvonult Delhibe, hogy kardjával és vitézei bátorságával segítse urát, Ibrahim szultánt. Bár Gválijar urai és az ország népei is az ősi vallás előírásait követték, a delhi szultánok korábban vereséget mértek a hindu fejedelmekre. Nem foglalták el az országot, viszont cserébe elvárták, hogy a hindu harcosok mellettük küzdjenek, ha idegen hódítók törtek a birodalomra. Ez történt most is. Ibrahim, Delhi szultánja odarendelte magához Vikramáditját, hogy közös erővel győzzék le a váratlanul támadó, könyörtelen nyugati barbárokat, a mongol Bábur seregeit.

Amoli hercegnő hátán végigfutott a hideg. Ez a félelmetes ázsiai népség nem először tört Indiára. Első alkalommal Dzsingisz kán égette fel a gazdag északi tartományokat. Utána nemzedékekkel később Sánta Timur vezette vérszomjas hordáit a világ leggazdagabb birodalma ellen. Most pedig Bábur támadott Delhire. A kán ereiben ott csörgedezett Dzsingisz és Timur vére is.

Félelmetes, könyörtelen ellenségnek számított.

Az idős asszony mellett nyugtalanul mocorogni kezdett kedvenc unokája, a kis Kála Lál. Egy jó darabig csak ők ketten álltak a kapuban, de az előbb csatlakozott hozzájuk Bikramdzsit tábornok, a tartalékos sereg parancsnoka. Amoli nem kedvelte különösebben az idősebb lánya férjét. Jó oka volt annak, hogy a herceg nem vitte magával a háborúba a megbízhatatlan férfit. A kövér Bikramdzsit azóta is duzzogott. Felháborította, hogy nem helytartóként maradhatott az országban, csak katonai kérdésekben dönthetett. Minden másról Amoli mondhatta ki az utolsó szót. A maharáni rendelte el, hogy a nők egész nap folyamatosan áldozatot mutassanak be a hatalmas isteneknek. Még most, az éjszaka sötétjében is folyt a szertartás odabent, az erőd szentélyeiben.

– Ideje bezárni a kaput – nézett Amoli Kála Lálra. A kisfiú álmosan bólintott. Egyikünk sem törődött a savanyú képet vágó Bikramdzsittal. – Túl késő van, nagypapáék ma már egész biztosan nem jönnek meg.

Bementek az udvarra. A hátuk mögött a katonák bezárták a nehéz, vastag kaput. A tábornok felment a bástya tetejére, miközben a hercegnő az unokájával elindult a szentélyek felé.

– Mi is áldozatot mutatunk be a hatalmas Sivának. Imádkozni fogunk hozzá, hogy a nagyapád és az apád meg a sok derék gválijari harcos épségben és, ha lehet, győztesen térjen vissza.

– Miért nem a háború és a győzelem istenéhez imádkozunk? – csodálkozott a kisfiú. – Miért a pusztító Sivához?

– Azért, mert ő mindenkinél erősebb. Ha kegyesen tekint le ránk, akkor semmitől sem kell félnünk.

A barlangszerű szentélyben ezernyi vajjal megtöltött mécses világított. Hátul a félhomályban félmeztelen papok ácsorogtak. Két tenyerüket a mellük előtt összeérintve mélyen meghajoltak, amikor megpillantották a belépő maharánit. Sivát, a nagy istent nem egy gondosan megmunkált, ember alakú szobor képében, hanem egy hatalmas Siva lingam alakjában imádták. Az isteni férfiasság kőből faragott jelképe nedvesen csillogott. A bent imádkozó nemesasszonyok a legszebb szárijukat viselték. A piros, rózsaszín, lila, sötétzöld, sárga ruhás alakok cserépedényeket tartottak a kezükben. Sorra a bálvány elé járultak, és hangosan énekelve tejet öntöttek rá. Kicsit oldalt a földre terített gyékényeken zenészek ültek. A szitárok és a dobok lüktető zenéje gyönyörű aláfestést adott a hívők énekének. Háromlábú rézserpenyőkben drága szantálfát égettek. Finom illata elnyomta a sivatagi éjszaka szagait.

– Nagymama, hogy te milyen csodaszép vagy – szólalt meg álmélkodva Kála Lál, amikor beléptek a mécsesek ragyogásába. A maharáni a gyerekre mosolygott, és megsimogatta szénfekete haját. Az ő szárija ugyan kék volt, de olyan sötét árnyalatú, mint mindkettőjük szeme. A selyemből persze nem sok látszott, hiszen az ország első asszonya öltözékét valósággal elborította a sok aranyszál és hímzés. A maharáni jobb kezén harminchárom súlyos, színarany karkötőt viselt. A másik karját ugyanennyi olcsó, üvegből készült ékszer díszítette. Ott is arany karkötőket szokott hordani, ám amíg a háború tart, azokat a díszeket letétbe helyezte a bölcs brahminoknál. Ha a férje majd épen és egészségesen tér haza, a harminchárom karkötő az istenségre és az ő szolgáira száll.

Egy előkelő hölgy lépett oda a maharánihoz. Alázatosan meghajolva egy tejjel teli cserépedényt adott oda neki. Amoli hercegnő megkerülte a kőbálványt, és lassú, megfontolt mozdulatokkal ráöntötte az edény tartalmát. Utána megállt a végénél, leborult és hangosan imádkozni kezdett.

– Ó, hatalmas Siva, könyörögve kérlek…

Váratlan, gúnyos nevetés vágott a szavába. Dühösen felegyenesedett, és a szentségtörő hang irányába fordult. A vaskos homokkő oszlopok közül egy magas, karcsú alak lépett elő. Amoli csodálkozva pislogott. A homályban álló ismeretlen női ruhát viselt, ám izmos karja és széles válla elárulta, hogy egy férfi állt ott. Hosszú haját nem fonta be, hanem hagyta, hogy kócos, hullámos tincsekben boruljon a vállára.

– Ne hozzá imádkozz! Siva elfordult Gválijartól, amikor elkezdtétek a muzulmán hódítók talpát nyalni. Nem fog segíteni a hitehagyottaknak.

– Fiam!

A magas, női ruhás alak összerezzent. Már olyan közel volt, hogy jól látszott a gyűlölettől eltorzult arca.

– Bolond vagy, vénasszony! Neked nincs fiad! Soha nem is volt.

Amoli hercegnő felpattant. Hallotta, ahogy a háta mögött közelebb jöttek a testőrei. A brahminok felháborodottan kiabálni kezdtek.

– Hogy mersz így beszélni velem? – méltatlankodott a maharáni. – Én az anyád vagyok!

A közeledő olyan volt, mint egy kísértet. Kála Lál döbbenten bámulta. Nem is figyelt a nagyanyja szavára.

– Az, hogy megszültél, még nem jelenti azt, hogy az anyám vagy! Én Kálí, a Fekete Anya gyermeke vagyok. A nevem pedig Vritrandzsit.

A papok már majdnem odaértek a szentségtörőhöz. Ekkor azonban újabb árnyalakok léptek elő az oszlopok mögül. Fekete ruhát és az arcukat eltakaró csuklyát viseltek. A nyakukban lógó hóhérkötél egyből elárulta, honnan küldték őket. A papok azonnal elhallgattak. Döbbent pillantást vetettek a fojtogatók köteleire, majd megfordultak és gyáván elmenekültek. Amoli a testőreire nézett. Ezek a válogatott harcosok ott maradtak mellette, de az arcuk elárulta, hogy félnek. A hercegnő visszafordult rég nem látott fia felé.

– Mit akarsz? Miért tértél vissza ennyi év után?

Vritrandzsit megállt az idős nő előtt. Hátborzongató mosollyal ránevetett, majd mélyen meghajolt.

– Egy ajánlatot hoztam… és egy áldást.

– Áldást, te?

A női ruhás férfi azonban nem törődött a kételkedő kérdéssel. Csak legyintett. Csuklyás társai közben megkerülték a csillogó bálványt. Most már a zenészek is elmenekültek, és hangosan sikoltozva elfutottak a nemesasszonyok is.

– A kéréssel kezdem, öregasszony. A perija nambi, az értékek őrzője azt javasolja, hogy Gválijar kincseit helyezzük nála biztonságba.

Gúnyos mosollyal figyelte a szavai hatását. Amoli azonban nem ijedt meg tőle.

– Persze. Azt akarja, hogy vigyük oda az aranyunkat! Csak hogy a Srí Padmanábhaszvámiból még soha senki nem kapott vissza semmit sem.

– Ott biztonságban lesz a hinduk kincse. Az örökséged is.

Vritrandzsit jelentőségteljes pillantást vetett az idős nőre. A maharáni elsápadt. Most először tűnt ijedtnek.

– Már nincs nálam – mondta zavartan.

– Tessék? – üvöltött fel Vritrandzsit. – Hát hol van?

– A toronyban. Apád… vagyis a herceg kérésére oda zártuk be.

A női ruhás alak közelebb lépett. Lehajolt, és az arcát odatolta az idős asszony orra elé. Szinte sziszegve beszélt.

– Te is tudod, hogy ez mit jelent. Hogyan engedhetted meg neki?

A kisfiú kissé arrébb ment. Onnan jobban látta a rendkívül furcsa ismeretlent. Az egyik csuklyás alak lépett oda mellé. Megsimogatta Kála Lál fejét.

– Ne félj, téged nem bántunk.

A gyerek bátran a félmeztelen férfi szemébe nézett.

– Nem félek.

Akkor sem ijedt meg, amikor a félhomályból újabb fojtogatók bukkantak elő. Hárman vettek körül minden testőrt. Nesztelenül egyszerre csaptak le rájuk. Egy lefogta az áldozat lábát, a társa a nyakába dobta és megszorította a hurkot, a harmadik pedig befogta a testőr száját. Pillanatok alatt végeztek velük.

Az idős nő nem figyelt fel hűséges szolgái halálára. Lesütötte a szemét, és egész testében remegett.

– Téged terhel a felelősség, vénasszony!

– Tudom – suttogta a maharáni. Már nyoma sem volt a büszke fejedelmi asszonyságnak. Az arcához kapta a kezét, és hangosan zokogni kezdett. – Pusztulást hozok a népemre.

A könnyei nem hatották meg Vritrandzsitot. Töprengő arccal végigsimította az állát. Csupaszra borotvált arcán egyetlen szőrszál sem látszott.

– Az ajánlattal tehát elkéstem. Kellemetlen, de nem baj. Szerencsére az áldásra még van idő.

A síró öregasszony felkapta a fejét.

– Milyen áldásra? – kérdezte gyanakodva.

– Kálí anya áldására! – nevetett gúnyosan a sötét alak, és a gyerekre mutatott.

– Nem, ne bántsd! Hiszen az unokaöcséd! Nem engedem, hogy megöld! Testőrök!

– A testőreid halottak, nagymama – szólalt meg halkan a kisfiú. – Az életünk az ő kezében van.

Elszántan szembefordult a fojtogatók vezetőjével. A szemébe nézett. Vritrandzsit elismerően elvigyorodott.

– Az én kis unokaöcsém igazi hős. A büszke sivatagi oroszlánok leszármazottja. Az ősi hindu hősök vére folyik az ereiben.

Odaguggolt a gyerek mellé.

– Gyere ide hozzám!

Erős kezek ragadták meg a maharáni karját. Befogták a száját is, ám a torkán nem érezte a megszoruló hurkot. Tehetetlenül figyelte, ahogy a női ruhás férfi zsíros fehér hamuval csíkokat rajzolt a gyerek homlokára. Valamit mormolt, majd arcon csókolta az unokaöccsét.

– Most már Kálí istennő bajnoka vagy. A Fekete Anya lesújtó kardja. Ha megnősz, eljövök érted.

Talán még mondani akart volna valamit, de a hangjába éles kürtszó hasított. Fent a bástyán az őrök belefújtak a hatalmas tengeri kagylókba. Harsány kiabálás támadt.

– Felséges asszony! Amoli úrnő! Az ellenség! Itt vannak a mongolok!

Vritrandzsit és az emberei egy pillanat alatt eltűntek a sötétben. Csupán a halott testőrök jelezték, hogy nem rémálom volt ez az egész. Az öregasszony és a gyermek magára maradt. Amoli gyorsan összeszedte magát. Letörölte az arcáról a könnycseppeket.

– Azonnal jövök! – kiáltotta harsányan a bástya felé fordulva. Csak egy egész kicsit remegett a hangja. Utána viszont leguggolt a gyerek mellé. Magához ölelte, és ezt suttogta a fülébe. – Esküdj meg arra, kis unokám, hogy soha senkinek nem beszélsz arról, ami itt történt.

– Maradjon titok? – csodálkozott a gyerek.

– Igen, csak mi ketten tudhatunk róla.

– Még a nagypapának se mondjam el?

– Ne, neki aztán végképp ne. Megszakadna a szíve, ha megtudná, hogy mi lett a fiából.

Megragadta Kála Lál kezét, és kisietett a szentélyből. Kint jó pár katona rohant a bástyafeljárók felé. Amikor megpillantották úrnőjüket, félreálltak és előreengedték. Gyorsan felértek. A kövér Bikramdzsit már ott állt a mellvéd előtt. A szemét meresztgetve bámulta a sötétet. Annyi esze persze volt, hogy eloltassa idefent a fényeket és riadóztassa az íjászokat. Egy öreg, féllábú veteránnal beszélt. A vén Praszád évtizedeken át hűséggel szolgálta Vritramáditja herceget. A delhi szultánok ellen harcolva veszítette el a fél lábát. Azok ellen küzdött, akik most hazája legfontosabb szövetségesei voltak. Amikor észrevette a maharánit, mélyen meghajolt.

– Mindjárt felbukkannak a mongolok. A felderítőink látták a fáklyáikat. Gyorsan közelednek.

– Mire számíthatunk? – kérdezte az úrnő.

– Az attól függ, hogy hányan vannak.

– Hogy érted ezt, Praszád?

– Ha az egész mongol sereg jön, az jó jel. Ez ugyanis azt jelenti, hogy északon, Delhi környékén még nem dőlt el a háború. A gazdámék visszavonultak, de még erősek. Bábur kénytelen egyben tartani a seregét. Nem is gondolhat India meghódítására.

– Értem. Folytasd.

– Az se baj, ha csak tízezer katona jön. Ostromgyűrűbe fognak, de mi számíthatunk a felmentő seregre. Ennyi ellenség azt jelentené, hogy Bábur tart tőlünk. Az urunk pedig él, és valahol már javában készül az ellentámadásra.

– Ott az ellenség! – kiáltotta egy fiatal katona, és a messzeségbe mutatott.

– Tényleg gyorsan közelednek.

– Csak lovasságot küldtek? – kérdezte döbbenten Bikramdzsit.

– Milyen kevesen vannak!

– Bizonyára elrejtették valahova a főseregüket.

Amoli visszafordult a féllábú veterán felé. A csillagok fényében is jól látta, hogy az idős férfi elsápadt. Praszád kénytelen volt megkapaszkodni.

– Mit jelent az, öreg harcos, hogy csak száz lovas jön?

– A lehető legrosszabbat, úrnőm.

– Veszítettünk?

Praszád a fejéhez kapott, és eltakarta a szemét. Alig tudott megszólalni.

– Megsemmisültünk – nyögte ki nagy nehezen. – A mongol egyáltalán nem tart tőlünk. Ha csak ilyen kevés katonát küldött, akkor azt hiszi, hogy küzdelem nélkül átadjuk neki az erődöt.

– Micsoda? – bömbölte Bikramdzsit. – Megőrültél? Gválijart? Száz embernek? Soha!

A veterán azonban nem törődött a háborgó főnemessel. A tekintetével Amoli szemét kereste.

– Úrnőm… – mondta habozva.

– Mondjad!

A harcos közelebb hajolt. Mind a ketten ugyanahhoz a kaszthoz, és azon belül ugyanahhoz az alkaszthoz tartoztak, így nem számított szentségtörésnek az, amit tett.

– Száz lovas túl kevés ahhoz, hogy megszállják a várat. Még akkor sem lenne elég, ha azonnal megadnánk magunkat. Ezek nem akarnak itt maradni.

– Nem? De hát akkor miért jöttek?

Nem volt szüksége Praszád válaszára. A maharáni is ugyanolyan sápadt lett, mint az öreg. Egyszerre fordultak a kincstár magas, vaskos tornya felé.

– Az örökségedet akarják, úrnőm.

A hegytetőn kialakított erődbe keskeny, kanyargó út vezetett fel. Egy harci elefánt kényelmesen elfért volna rajta, kettő viszont már nem. A kapu előtt túl szűk volt a hely ahhoz, hogy faltörő kossal próbálják meg betörni. Fentről forró olajat vagy kődarabokat zúdíthattak volna az ostromlók fejére. A mellvéd mögött íjászok sorakoztak. Az ellenség azonban nem jött közelebb. Nyíllövésnyi távolságon kívül megálltak. Két fénylő pont vált ki közülük. Elindultak felfelé a meredek úton. A kezükben tartott fáklya fényében jól látszott az arcuk. Az alacsony, bozontos sztyeppei lovon különös vértezetet viselő, fekete és vörös ruhás, ferde szemű harcos ült. Mellette egy büszkén táncoló léptekkel haladó paripa hátán egy karcsú, széles vállú indiai ksatria közeledett. Nem volt nehéz felismerni nemes arcvonásait.

– Annangpal, te vagy az? – kiáltotta Bikramdzsit, és kihajolt a mellvéd fölött.

Az elegáns lovas meghajolt a nyeregben.

– Igen, felséges uram. Üzenetet hoztam.

Amoli is odalépett a mellvédhez.

– Kitől? – kiáltotta. – A férjemtől? Jól van a herceg? Miért nincs itt?

– És te miért egy mongol mellett lovagolsz ide, karddal az oldaladon? – kiabálta felháborodva az öreg Praszád.

– Nem mongol! Ostoba fajankó! – csattant fel a pusztai lovas. Öklével dühösen belecsapott a levegőbe. – Mogul! Mi mogulok vagyunk. Nagymogulok. Az üzenetet pedig a bátyám, Humájun herceg küldte.

Annangpal megnyugtatóan a társa karjára tette a kezét.

– Kérlek, Mirza bég. Várj. Tudod, ahogy megbeszéltük. Majd én beszélek.

Fent a bástyán Bikramdzsit lassan felfogta az összefüggéseket.

– Egy mongol herceg öccse van veled? Annangpal, lökd ki a nyeregből! Fogd le. Megkötjük, és túszul ejtjük. Kizsaroljuk vele, hogy békén hagyjanak.

Az ifjú hindu harcosnak azonban esze ágában sem volt engedelmeskedni. Mirza bég sem lobbant haragra. Vigyorogva nézett fel a magasba.

– Te vagy ugye Bikramdzsit? – kérdezte gúnyosan. – Pontosan olyan, mint amilyennek leírtak.

– Mirza bég, kérlek. Majd én beszélek.

Annangpal előbbre léptetett a lovával.

– Felséges asszony, jó hírt hoztam. A férjed él, sértetlen és a nagy Bábur vendégszeretetét élvezi…

– Fogoly a férjem? Veszítettünk?

– Ibrahim szultán veszített. Mi fogságba kerültünk. Bábur azonban nagylelkű. Hűségeskünkért cserébe meghagyja Gválijart a nemzetség kezében.

– Ezt hogy érted, Annangpal? – kérdezte Bikramdzsit, és még jobban kihajolt a mellvéd fölött.

– Úgy, hogy Humájun herceg mindjárt beszélni fog veled. Idejön. Ha elnyered a jóindulatát, akkor rád bízza az országot.

– Rám? – kiáltott a kövér hindu felragyogó arccal. Utána viszont elkomorodott. – Nem tudom, hogy megbízhatunk-e bennetek. Talán csak csapda. Azt akarjátok, hogy kinyissuk a kaput.

– Nagyuram, de hát mi csak százan vagyunk. Ötven mogul és ötven derék gválijari vitéz. Küldj le valakit hozzájuk, ha nem hiszel nekem. Beszéljen a többiekkel. Én és Aszkari Mirza herceg addig itt maradunk túsznak.

Bikramdzsit zavartan a maharáni felé fordult.

– Mit tegyünk?

– Küldjük le hozzájuk az öreg Praszádot. A két túsz meg bejön. Nem bántjuk őket. Aztán majd meglátjuk, miről számol be az öreg.

A féllábú veteránt felsegítették egy ló hátára. Leügetett a meredek úton. Egy jó órával később tért vissza. Bikramdzsit és a maharáni a kapu mögött várta. Közben Annangpal elmondta, hogy mi történt Delhiben. Egy távoli birodalom, Törökország szultánja ágyúöntőket és tűzmestereket küldött Báburnak. Ibrahim Lodhi félelmetes harci elefántjai megrémültek a tűzfegyverek pokoli mennydörgésétől. A döntő csatában a mogulok teljes győzelmet arattak. Ibrahim szultán vazallusainak egy része kihasználta az alkalmat, és habozás nélkül átállt  az új hódító oldalára. Bábur gyanakodva ugyan, de elfogadta a legtöbbjük hűségesküjét. A fiatal harcos itt tartott a beszámolóban, amikor a résnyire nyitott kapun beügetett Praszád. Nem egyedül jött. Kint egy tucatnyi lovas várakozott.

– Nyissátok ki a kaput! – kiáltotta az öreg. Egy fürge mozdulattal lecsúszott a ló hátáról, aztán megkapaszkodott a nyeregben. Amikor megkapta a mankóját, sietve odabotorkált a maharáni elé. – Úrnőm, az lesz a legjobb, ha beengedjük Humájun herceget. Nincs más választásunk.

– De megbízhatunk bennük? Mi van, ha ránk támadnak? Idebent rengeteg nő és gyerek van. A kegyetlen mongolok mindenkit legyilkolnak.

– Úrnőm, bocsáss meg, hogy a szavadba vágok, de nem kell aggódnod – szólalt meg egy nyugodt, magabiztos hang. A kapu résén át egy magányos lovag léptetett be. Perzsául beszélt, amit még India középső részén is jól értettek a nemesek. – Szavamat adom, hogy nem lesz bántódása a házad népének. Mi pedig holnap reggel már indulunk is vissza Delhibe. Rendet és nyugalmat akarok a hátam mögött. Békét hoztam.

– Te ki vagy, ifjú harcos? – kérdezte meglepődve az idős asszony.

A mogul egy könnyed mozdulattal leugrott a nyeregből, és a lova kantárját a lehető legtermészetesebb mozdulattal az egyik indiai harcosnak adta. Mögötte már kinyitották a kaput, és beügettek a társai is.

– Humájun herceg, Dzsingisz kán leszármazottja, Bábur szultán fia.

Kihangsúlyozta a szultán szót. Udvariasan, de határozottan minden jelenlevő tudtára adta, hogy Észak-Indiában immár az ő apja az úr.

A herceg betartotta a szavát. A száz lovas tényleg nem bántott senkit sem. A csapat fele amúgy is derék, helybeli vitéz volt. A városlakók azonnal megrohanták őket, amikor értesültek a visszatérésükről. Nők és gyerekek, aggódó arcú idős szülők vették körbe a harcosokat. Elárasztották őket kérdésekkel. Tudni akarták, hogy mi történt a rokonaikkal.

Humájun először Bikramdzsittal tárgyalt. Végül kegyesen megengedte a kövér férfinak, hogy megcsókolja a köntöse szegélyét és hűséget esküdjön. Már hajnalodott, amikor befejezték a tárgyalást. Amoli visszavonult a nők házába, de nem tudott elaludni. Udvariasan bekopogtak az ajtaján.

– Úrnőm, a mogul herceg téged hívat.

A maharáni maga köré tekert egy díszes kendőt, és lesietett a lépcsőn. Úgy lépett be a saját tanácstermébe, mint egy alázatos kérelmező. Mélyen meghajolt a párnákon ülő fiatalember előtt.

– Úrnőm, már csak egyetlen dolog van hátra – mondta barátságosan Humájun. – A férjed beszámolt atyámnak az örökségedről. Azzal is bizonyítani akarta az őszinteségét, hogy átruházta ránk, mogulokra.

Amoli megtántorodott. Ha egy cselédlány nem ragadta volna meg a karját, talán össze is rogyott volna. Egy harcos sivatagi törzs leányaként azonban hozzászokott már a kegyetlen próbatételekhez. Gyorsan összeszedte magát. Egy biccentéssel elküldte a szolgálólányt, majd felemelte fejét, és mélyen Humájun szemébe nézett.

– Mondd herceg, tényleg igényt tartasz az örökségemre? A férjem neked adta ajándékba?

– Igen, nemes úrnő. Én pedig hazaviszem Delhibe. Volnál szíves idehozatni?

– A férjem elmondott róla mindent?

– Úgy vélem, igen – mondta most már némi ingerültséggel a hangjában a herceg. – Szóval idehozatnád?

Az öregasszony büszkén kihúzta magát. Az arcából eltűnt az alázat. A tekintetében gúnyos jókedv ragyogott.

– Hát legyen. A tied lehet az örökségem.

Saját maga ment fel a toronyba. Két kézzel tartotta a nehéz teafából készült ládát, amikor visszatért. Kicsit remegett a keze, amikor letérdelt, és a ládát lerakta a csillogó márványpadlóra. Előrehajolt, és Humájun felé csúsztatta.

A mogul herceg halványan elmosolyodott. Egy intéssel elküldte maga mellől újdonsült gválijari talpnyalóit.

– Kérlek, úrnő, ne vedd bizalmatlanságnak, de ellenőriznem kell, hogy mi van a ládában. Nem szeretnék egy üres dobozzal visszaügetni Delhibe.

– Ahogy azt a mogulok hercege óhajtja – felelte Amoli. – Most már a tied a láda, és minden, ami benne van… Minden.

Gyorsan lesütötte a szemét, mert nem akarta, hogy a hódító meglássa a benne izzó tüzet. Humájun félreértette a gesztust. Sajnálkozva megcsóválta a fejét, előrehajolt, és odahúzta magához a ládát. A mellette ülő Aszkari Mirza kíváncsian közelebb hajolt. A herceg egy határozott mozdulattal felnyitotta a ládát. A homlokát ráncolva belenézett, majd felemelt egy olajlámpást és közelebb tartotta.

– Ó! – kiáltotta egyszerre az öccsével. A szemük elé kapták a kezüket. Olyan világosság támadt, mintha dél lett volna. A herceg egy gyors mozdulattal bezárta a láda fedelét. A szemét dörzsölgette. A fal mellett álló mogul testőrök halkan felmorajlottak. A maharáni viszont kíváncsian figyelte a herceget. A mogul nagyúr megrázta a fejét. Nagyot pislogott. Jó pár szívdobbanásnyi időbe beletelt, mire visszanyerte az önuralmát. Végül újra elmosolyodott.

– Ez tényleg gyönyörű. Boldogsággal tölti el apám, a szultán szívét.

Gválijar hatalmától megfosztott maharánija nem válaszolt. Alázatosan leborult a földre, így senki sem láthatta gúnyos mosolyát.

A mogulok néhány órával később indultak el Delhibe. Humájun betartotta az ígéretét. Senkinek sem esett bántódása. A láda egy erős bőrzsákban ott lógott a herceg nyergén, amikor kiléptetett a kapun. A bástyán álló elégedett arcú Bikramdzsit maharádzsa és Annangpal tábornok fölött most már a mogulok zászlaja lobogott a forró indiai szélben.

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

Olvassa el a teljes sorozatot:

Demet Altınyeleklioğlu:
Hürrem, Szulejmán ágyasa
Hürrem, Szulejmán asszonya

Demet Altınyeleklioğlu:
Ibrahim és Hatidzse
(1.-2. rész)

Ann Chamberlin:
Szafije, a szultán háremhölgye
A szultán lánya

Fatima Melek:
Hürrem boszorkánya
 Szulejmán szíve

{1} A kötet végén található a Kislexikon és a Névmutató. (a szerk.)