Debbie Macomber

MEGSZERETTELEK

Debbie Macomber

MEGSZERETTELEK

A mű eredeti címe

Falling for Her

Copyright © 2015 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 897 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Együttműködő partnerünk:

Első fejezet

Egyszerű fickó vagyok, de a múltam bonyolult. Néhány évvel ezelőtt, amikor úgy éreztem, hogy az egész életem zsákutcába jutott, Cédrusliget elég nagy városnak tűnt ahhoz, hogy elrejtőzzek a világ szeme elől – és így is tettem. Sokféle dologhoz értek, de nem állt szándékomban kilenctől ötig robotolni valahol. Nem volt szükségem olyan jövedelemre, amit egy teljes állás nyújthat. Volt elég pénzem, de boldogságot nem tudtam vásárolni rajta, lelki békét pedig még kevésbé, annyi szent.

Leginkább arra vágytam, hogy elfelejthessem a múltat, a hibákat, amelyeket elkövettem, és az embereket, akiket megbántottam. Nem tudtam jobbat kitalálni, mint hogy mások segítésének szenteljem az időmet, ezért aztán ácsként és ezermesterként kezdtem dolgozni. Megtehettem, hogy csak azokat a munkákat vállaljam el, amelyekhez kedvem van, és visszautasíthattam azokat, amelyekhez cseppet sem fűlt a fogam. Reális munkadíjat számoltam fel, és jól végeztem a munkámat. Elfoglaltam magam valamivel, és elbújtam a világ elől. És ami a legfontosabb, nem rágódtam egyfolytában a múlton.

Az utóbbi néhány évben meglehetősen visszahúzódó életet éltem, egészen addig, amíg a feje tetejére nem állt minden körülöttem, vagy ahogy az anyám szokta mondani, elszabadult a pokol. Soha nem értettem pontosan, mit is jelent ez a szólás, amíg nem találkoztam Jo Marie Rose-zal.

Jo Marie azután költözött a városba, hogy a férje meghalt Afganisztánban. Megvett egy elegáns kis panziót, és átnevezte Rózsakikötőnek. Miután berendezkedett, valaki ajánlott neki, és ő felkért arra, hogy készítsem el a cégtábláját.

Az első benyomásom az volt, hogy kiállhatatlan nőszemély. Én mindig a saját időbeosztásom szerint végzem a munkám, és nem hagyom, hogy más diktáljon. Jo Marie viszont, aki korábban az üzleti szférában dolgozott, nem így gondolkodott. Ha ő megbízott egy munkával, akkor azt akarta, hogy az tegnapra kész legyen. Nem is tudom, hányszor elmondtam neki, hogy ha ilyen szörnyen sürgős, akkor bízzon meg valaki mást. De nem tette. Inkább rávett, hogy adjam be a derekamat. A cél érdekében mindent bevetett: hízelgést, saját készítésű süteményeket és a ragyogó mosolyát, amitől a beton is megolvadt volna.

Kifaragtam a panzió cégtábláját. Tetszett neki, amit csináltam, és beismerem, én is büszke voltam rá. Bár hosszabb ideig tartott az elkészítése, mint ahogy Jo Marie szerette volna, végül ő is elégedett volt a végeredménnyel. Olyannyira, hogy megbízott egy sor egyéb tennivalóval is, köztük a rózsakert megtervezésével, és egy nagy kerti pavilon megépítésével is.

Mivel egy csomó munkát adott, elég sok időt töltöttem vele. Hamar rá kellett jönnöm, hogy ebből bizony baj lesz. Túlságosan is élveztem a társaságát. Túlságosan belevont az életébe, épp ezért nem tudtam kellő távolságot tartani. El kellett szakadnom tőle egy időre, hogy kitisztulhasson a fejem. Kitaláltam valami ürügyet, és azt mondtam, hogy pár napig nem tudok nála dolgozni, mert más munkákkal kell foglalkoznom. És ez bizonyos értelemben igaz is volt.

Egy bölcsőt kezdtem el faragni, csak a jó ég tudja, miért. Az éjszaka kellős közepén jutott eszembe az ötlet, és sehogy sem tudtam kiverni a fejemből. Mire észbe kaptam, már meg is rajzoltam a terveket, és megvettem a faanyagot. Minden szabad percemben ezen a bölcsőn dolgoztam. A faragott díszítés nagyon bonyolult volt, a fejrész egész kis műalkotás lett, még ha csak a saját véleményem szerint is.

Persze a nagy kérdés az, hogy mi a csudát fogok kezdeni egy bölcsővel? A díszes faragás erdei jelenetet ábrázolt: egy terebélyes tölgyfa vastag ágai között erdei állatok bújtak meg. Az első, amit kifaragtam, egy bagoly volt, aztán egy mókus következett, amelyik mogyorót gyűjtött be télire az odújába. A fa tövében egy kis nyúl bújt meg, és egy ügyesen elrejtett kasból méhecskék rajzottak ki.

Miután elkezdtem ezt a munkát, másnap reggel szabadnak éreztem magam – nem kellett Jo Marie-hez sietnem. Hosszú ideje először az enyém volt az egész nap, és szabadon rendelkezhettem az időmmel. Nagy szükségem volt már erre. A fura csak az volt, hogy alig tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy szünetet tartsak, és átmenjek megnézni, mi van vele. Ilyen idő tájt ki szokta készíteni nekem a kávét, és már pontosan tudta, hogyan szeretem. Akár tudott róla, akár nem, ez a nő sütötte a legjobb aprósüteményt, amit valaha kóstoltam. Fél tucattal is felfaltam, mielőtt munkához láttam volna, és ő mindig bőven készített ki belőle.

Rég rájöttem már, miben mesterkedik. A sütikkel ösztökélt munkára, és a módszere nagyon is bevált, bár ezt nem szívesen vallom be. Ahogy felkeltem és felöltöztem, már indultam is hozzá. Úgy alakult, hogy az első kávémat mindig Jo Marie-vel együtt ittam meg, hacsak nem volt éppen elfoglalva a vendégekkel. Megérte ezért vállalni azt a kis fáradságot, hogy minden reggel nyolcra ott legyek. Ha később értem oda, addigra Jo Marie eltüntette a süteményestálat, én meg hoppon maradtam. Körmönfont nőszemély.

Mélyen beszívtam a sós illatú, friss reggeli levegőt, és elindultam a műhelyembe. Most nem vágytam társaságra. Az az igazság, hogy a legszívesebben kizártam volna az egész világot. Jo Marie beidomított, mint valami cirkuszi állatot, és úgy döntöttem, ebből elegem van. Vissza akartam szerezni az irányítást a saját életem felett. A nő miatt visszautasítottam egy csomó más munkaajánlatot, mindig az ő megbízásait soroltam az első helyre.

A mai naptól változtatok az irányon. Úgy gondoltam, az az egyetlen mód arra, hogy kiverjem a fejemből ezt a nőt, ha találok valami kifogást, és távol tartom magam tőle. Jo Marie túlságosan betolakodott a gondolataimba, és úgy döntöttem, határozott lépéseket teszek, hogy ezentúl ezt megakadályozzam.

Az, hogy a fafaragással lefoglaltam az elmémet és a kezemet, segített megszelídíteni a démonaimat. Egy-két órára el tudtam felejteni a barátokat, akiket el kellett hagynom, és a gyomorszorító érzést, amit az okozott, ha eszembe jutottak.

Nem állítottam be az ébresztőórát, későn keltem, és úgy dolgoztam, hogy közben teljesen szabadnak éreztem magam. Ez a nap csak az enyém volt, és azt terveztem, hogy minden egyes percét kihasználom. Kivittem magammal a műhelybe az első bögre kávémat, és magamra zártam az ajtót. Nem akartam, hogy megzavarjanak, és félbe kelljen szakítanom a munkát.

Minden remekül ment, amikor egyszer csak a gyalupad, amelyen a félkész bölcső és a szerszámaim voltak, összedőlt. Akkora volt a csattanás, hogy csengett a fülem. Az asztal rám zuhant, és beszorult alá a lábam. Azonnal éles fájdalom hasított belém; összeszorítottam a fogam, és mély lélegzetet vettem. Attól féltem, elájulok. Lehet, hogy pár másodpercre el is vesztettem az eszméletemet.

Amikor már nem forgott velem a világ, megpróbáltam leemelni a lábamról az asztalt, de az meg sem mozdult. Nem volt elég erőm ahhoz, hogy felemeljem, és kimásszak alóla. Ha nálam lett volna a mobilom, hívhattam volna segítséget, de nem volt. Bent hagytam a házban. Nem akartam, hogy zavarjanak, és nagy árat fizettem az ostobaságomért.

A fájdalom nem hagyott alább, és éreztem, hogy az ájulás kerülget. Mivel szándékosan intéztem úgy, hogy minél kevesebb emberrel legyek kapcsolatban, el sem tudtam képzelni, mikor talál rám valaki.

Talán egy órával a baleset után valami kaparászást hallottam az ajtón, a küszöb közeléből; valami állat lehetett az, valószínűleg egy kutya.

– Vándor! – csendült fel Jo Marie hangja. – Mondtam már, hogy Mark ma máshol dolgozik.

A kaparászás tovább folytatódott, ráadásul halk morgás is megütötte a fülemet. Tudhattam volna, hogy Vándor az, Jo Marie kutyája. Egy menhelyről fogadta örökbe, de én elég idegesítőnek tartottam. Titokban persze úgy gondoltam, hogy a kutyának fantasztikus képességei vannak. Pár hónappal korábban Vándor eltűnt, és én majdnem egy egész napot töltöttem azzal, hogy kerestem azt a dögöt. Jo Marie nagyon odavolt. Elhihetik, jobb dolgom is lett volna, mint egy elveszett kutyát keresni, de nem bírtam elviselni, hogy Jo Marie ilyen zaklatott legyen, és mint valami szuperhős, közbeléptem, és megmentettem. Talán Vándor most ezzel viszonozza, hogy megtaláltam, és hazavittem a gazdájához.

Bármit megadtam volna azért, hogy most ne Jo Marie álljon az ajtó túloldalán.

– Ki van ott? – kiáltottam ki, bár pontosan tudtam, ki az.

– Mark? – A nő megpróbált benyitni a műhelybe, de az ajtó zárva volt. – Mark, odabent van? – Amikor nem nyitottam ajtót, dörömbölni kezdett. – Van ott valaki? Mark, minden rendben?

– Igen! – kiáltottam vissza összeszorított fogakkal, és kétségbeesetten égnek emeltem a tekintetem. Hát persze hogy épp az az ember jelenik meg, akit most a legkevésbé kívánok látni.

Jo Marie megint megpróbált benyitni. – Zárva van az ajtó.

Nahát, ennek a nőnek semmi sem kerüli el a figyelmét!

Olyan éles fájdalom nyilallt belém, hogy nem tudtam uralkodni magamon, és a fájdalomtól elvékonyodott hangon válaszoltam: – A kulcsot… Hozza ide a kulcsot. A konyhaszekrény fiókjában van, a mosogató mellett.

– Nem tudja kinyitni az ajtót?

A kérdés annyira felbosszantott, hogy le tudtam volna harapni Jo Marie fejét. Igyekeztem nem mondani semmi olyat, amit később megbánnék, úgyhogy csak annyit feleltem: – Nem.

– Jól van, hozom.

Hallottam, hogy pánik cseng a hangjában, de én próbáltam minél nyugodtabb maradni. Azon tűnődtem, tesz-e valami megjegyzést arra, hogy a műhelyajtót bezárom, a házamat meg nem. Szerencsére nem pazarolta erre az időt.

Egy örökkévalóság telt el, mire végre meghallottam, hogy fordul a kulcs a zárban. Szerencsére vészfunkciós zárbetét volt az ajtóban, ami akkor is nyitható kívülről, ha belülről benne maradt a kulcs. Vándor vakkantva rontott be, Jo Marie követte. A nő körbenézett, de nem látott meg rögtön.

– Idelent vagyok – szólaltam meg, összeszorított fogaim között préselve ki a szavakat.

– Jaj, istenem, Mark! – Jo Marie gyorsan letérdelt mellém. Az arca rémült volt. – Hívom a mentőket!

Ez volt a legutolsó, amit akartam. – Minden rendben lesz, csak szedje le rólam ezt az átkozott asztalt.

A nő úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem. – Én nem tudom ezt felemelni.

Igaza volt, bár nem szívesen ismertem be.

Nem vitatkozott velem tovább, elővette a zsebéből a mobilját, és segítséget hívott.

– Magának muszáj mindig az ellenkezőjét csinálni annak, amit mondok? – Ezt nem kellett volna megkérdeznem.

Ahogy vártam, Jo Marie nem válaszolt, csak halkan tovább beszélt a telefonba. Azután eltartotta a fülétől, és hozzám fordult: – Eltört valamije?

Felnéztem rá. – Úgy nézek ki, mint egy nyavalyás orvos?

Jo Marie szeme elkerekedett. – Nem kell ilyen hangon beszélnie velem. Úgy érzi, eltört a lába?

Igyekeztem erőt venni magamon. Tudtam, hogy csak a fájdalom miatt vagyok ilyen ingerült. – Nem hinném, hogy azért akarok elájulni a fájdalomtól, mert csak lehorzsoltam a térdem. – Lehunytam a szemem, és elfordítottam a fejemet. A lüktető fájdalom egyre rosszabb lett. Hamarosan már hallottam is a szirénát a távolból. A combomat szorítottam, hátha ezzel enyhíteni tudok valamit a kínzó fájdalmon.

– Nemsokára itt lesz a segítség – súgta oda Jo Marie, és egy pillanatra megnyugtatóan a vállamra tette a kezét. A futó érintés villámcsapásként hatott rám. Levegő után kaptam, és alig tudtam ellenállni a vágynak, hogy ne fektessem a kezére a kezem. Örültem, amikor odébb lépett. Az ajtóhoz ment, és kinézett.

Vándor azonban kitartóan mellettem strázsált. Ránéztem, és magamban megígértem neki egy szép nagy, zsíros cubákot, ha majd túl leszek ezen. Láttam, hogy Jo Marie engem figyel, ezért tüntetőleg odaszóltam a kutyának: – Haszontalan jószág vagy.

– Mark, ne mondjon ilyet! Vándor talált magára. – Visszajött az ajtótól, és letérdelt mellém. – Jól van?

Bólintottam, bár enyhe túlzásnak éreztem, hogy jól vagyok.

Jo Marie megint a vállamra tette a kezét. – Itt maradok magával.

Vándor mellettem feküdt, sötétbarna szemével kitartóan engem nézett, miközben a fejét simogattam, és magamban némán hálát adtam neki.

Jo Marie elmosolyodott. – Fogadni mernék, hogy nem is gondolta komolyan, hogy haszontalan jószág.

A segítség már közel volt, egyre hangosabban vijjogott a sziréna.

– Talán jobb lenne, ha elmenne – mondtam. – A mentősök most már átveszik.

A nő pislogott párat, mintha megsértették volna a szavaim. Lassan feltápászkodott.

– Én… mondtam, hogy hátra jöjjenek. Megmutatom nekik az utat.

Lehunytam a szemem, de ez sem segített, hogy megszabaduljak a lábamban lüktető fájdalomtól.

Vándor továbbra sem volt hajlandó elmozdulni mellőlem, és nem követte Jo Marie-t, ahogy szokta. Nem tudtam, mi van ezzel a kutyával – mintha olvasott volna a gondolataimban. Még szerencse, hogy ez nem lehetséges.

A sziréna hirtelen elhallgatott. Halkan beszűrődött Jo Marie hangja, ahogy útba igazította a segítőket. – Arra van, hátul.

Egy-két perc múlva két férfi lépett be a műhelybe a helyi tűzoltóságtól. Ketten együttes erővel tudták csak leemelni az asztalt a lábamról. Nem kellett orvosnak lennem ahhoz, hogy lássam, el van törve.

– Köszönöm, most már boldogulok – mondtam. Már így is épp eléggé kínos volt az egész helyzet, nem akartam tovább fokozni.

– Orvosra van szüksége – állapította meg az idősebbik tűzoltó.

– Tudom. Elmegyek a sürgősségire, és... – Elhallgattam, amikor megláttam, hogy egy hordágyat tolnak be a műhelybe. Szóval nincs vége a megaláztatásoknak. – Nézzék, most, hogy lekerült rólam az a rohadt asztal, már elég jól vagyok.

Jo Marie odafurakodott mellém. – Jaj, Mark, hagyja ezt abba! A lába el van törve, bele kell nyugodnia.

Nem vettem tudomást róla, mert az volt az érzésem, hogy ha a jelenlegi hangulatomban vitatkozni kezdek vele, annak az lesz vége, hogy soha többé nem áll szóba velem. Bár utólag belegondolva, lehet, hogy ez nem is lett volna olyan rossz megoldás.

– Maga a felesége? – érdeklődött az egyik tűzoltó.

Visszafojtottam a kacagást.

– Csak barátok vagyunk – mondta Jo Marie.

– Ez a nő púp a hátamon – jelentettem ki.

– Nézze, még ha be is tudna menni a sürgősségire egyedül, úgyis beküldik a kórházba. Szükség lesz röntgenre, és talán valami speciális kezelésre is. Sok kellemetlenséget és felesleges fájdalmat megspórolna magának, ha hagyná, hogy most bevigyük.

Észszerű volt, amit a tűzoltóparancsnok mondott, bár nem szívesen hallgattam végig. Egy pillanat múlva mégis bólintottam, bár nem voltam túl boldog az egésztől, annyi szent.

A két férfi a hordágyra fektetett. Miközben kifelé toltak, hallottam, ahogy a parancsnok Jo Marie-vel beszélget.

– Nagy szerencse, hogy épp most járt erre.

– Igen, az.

Percek alatt beértünk a kórházba. Amint megérkeztünk, felgyorsultak az események. Megvizsgált egy orvos, és ahogy az várható volt, elküldött röntgenre. Nem sokkal ezután meg is jött az eredményekkel.

– Nagy szerencséje van, szép tiszta a törés – mondta, és megmutatta a képet egy monitoron. A tolla végével bökött rá. Még laikusként is jól láttam a törés vonalát.

Bár a kórházban erős fájdalomcsillapítót adtak, még mindig pokolian éreztem magam. A lábam mindenben akadályozni fog, és ami még rosszabb, szobafogságra kényszerít. Ha ennyi időt kell egyedül töltenem, biztosan visszatérnek majd az emlékek, amelyeket eddig olyan keményen próbáltam elfojtani és eltemetni magamban. Pedig az időt kerekét nem forgathatom vissza. Volt az életemben néhány nagy újrakezdés.

Jó egy órával később egy nővér gipszbe tette a lábamat, miközben egyfolytában csivitelt. Ha jobb hangulatban vagyok, talán még el is szórakoztatott volna. De a gondolataim már a következő nagy probléma körül forogtak – hogyan jutok vissza Cédrusligetbe. Volt mankóm, de otthon, a házban. Így nem sok hasznát veszem. Az orvos felírt fájdalomcsillapítókat, és még valamit fertőzés ellen. Kellett találnom egy gyógyszertárat is, ahol vállalnak házhoz szállítást, bár nem tudtam, hogy létezik-e egyáltalán ilyen a környéken.

Miután a nővér elkészült a gipszeléssel, besegített egy kerekesszékbe. Az első dolgom most az, hogy keressek egy nyilvános telefont, és hívjak egy taxit. Nem lesz könnyű bejutnom a házamba, de valahogy majdcsak megoldom. A gondolataim már azon jártak, hogyan tudok felmenni azon a pár lépcsőn.

A bőbeszédű ápolónő kitolt a váróhelyiségbe. Épp meg akartam kérdezni tőle, hol találok egy telefont, amikor megpillantottam Jo Marie-t, aki ott üldögélt egy széken. Annyira megdöbbentem, hogy szóhoz sem jutottam.

Idejött a kórházba?

És várakozott rám ennyi ideig?

Ahogy felállt, és felém közeledett, a mosolya úgy ragyogott rám, mint a napsugár. Éreztem, hogy valami húz feléje. Mintha fel is tudnék állni a kerekesszékből, hogy elébe menjek. De erőnek erejével elfojtottam magamban az érzést.

Nem engedhettem meg, hogy ez a gyönyörű nő összezavarja a fejemet – vagy a szívemet.