Herman Wouk

Zendülés a Caine hadihajón

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első könyv  Willie Keith

Második könyv  A Caine

Harmadik könyv  Queeg korvettkapitány

Negyedik könyv  Szabadságon

Ötödik könyv  A zendülés

Hatodik könyv  A hadbíróság

Hetedik könyv  A Caine utolsó kapitánya

Impresszum

Ez a könyv nem egy szokványos, régimódi zendülés históriája. Nem csattognak benne kardok, nem verik benne vasra a kapitányt, és még a lázadóvá züllesztett, kétségbeesett matrózok is hiányoznak belőle. Ez mindjárt érthető, ha megtudjuk, hogy az eset 1944-ben történt, mégpedig az Egyesült Államok haditengerészetében. A vizsgáló bizottság zendülés címén javasolt vádemelést a részvevők ellen, és az ügy úgy is vált ismeretessé az egész flottánál, mint a Zendülés a Caine hadihajón. Történetünk Willie Keithszel kezdődik, az ő személye szolgált ugyanis az események gyújtópontjául. Ne feledjük, a páncélszekrények nehéz ajtaja is egy apró drágakő csapágy körül forog.

KIVONAT A HADITENGERÉSZET SZOLGÁLATI SZABÁLYZATÁBÓL

184. § RENDKÍVÜLI KÖRÜLMÉNYEK / Szokatlan és rendkívüli körülmények szükségessé tehetik, hogy valamely beosztott – akár őrizetbe vétel, akár beteggé nyilvánítása útján – leváltsa parancsnokát. E rendszabály azonban semmi esetre sem hajtható végre a haditengerészet parancsnokságának vagy más, illetékes felsőbb parancsnokságnak kifejezett hozzájárulása nélkül, kivéve, ha az illetékes elöljárók tájékoztatására bizonyíthatóan nincsen mód, mégpedig akár időveszteség, akár valamely egyéb, de nyilvánvaló ok miatt. A felsőbb parancsnoksághoz intézett tájékoztatásnak tartalmaznia kell az esetre vonatkozó összes tényt, valamint a rendszabály részletes indokolását, különös tekintettel a sürgősség mértékére.

185. § ALAPVETŐ FELTÉTELEK / A beosztott tiszt csupán abban az esetben kezdeményezheti parancsnokának leváltását, ha eljárásának szükségessége nyilvánvaló, vagyis ha a körülményekből kétséget kizáróan kiviláglik, hogy – amennyiben a parancsnok továbbra is gyakorolná jogait – súlyosan és jóvátehetetlenül veszélyeztetné működésével a közérdeket. Az ilyen lépést kezdeményező beosztott tiszt nem lehet más, mint a parancsnok legközelebbi törvényes helyettese; akadályozva kell lennie abban, hogy az esetet jelenthesse elöljáróinak; meg kell bizonyosodnia arról, hogy parancsnokának kifogásolt magatartása nem olyan titkos parancsból ered, amelyről neki mint beosztott tisztnek nincs tudomása; a lehető legalaposabban meg kell fontolnia az esetet, és mérlegelve minden létező körülményt, arra a meggyőződésre kell jutnia, hogy elhatározása – vagyis, hogy leváltsa parancsnokát – az egyetlen lehetséges elhatározás, s hogy mint értelmes, körültekintő és tapasztalt tiszt, a körülmények alapján másként nem is cselekedhetik.

186. § FELELŐSSÉG / A katona jellemző vonása, fontos tulajdonsága, hogy mindenkor képes megfontolt, bátor és önálló cselekvésre. A fentebb felsoroltak nem is kívánják korlátozni ennek a tulajdonságnak érvényesülését. Mivel azonban a parancsnok leváltása igen komoly veszélyekkel is járhat, ez a lépés csakis akkor hajtható végre, illetve ajánlható végrehajtásra elöljáró személyeknek, ha valamennyi döntő bizonyítékon kívül rendelkezésre áll mindazoknak a személyeknek szolgálati állásfoglalása, akiknek – legalábbis beosztásuknál fogva – módjuk van rá, hogy az esetről véleményt alkossanak. Az a tiszt, aki leváltja parancsnokát, vagy az, aki ilyen döntést javasol, tettéért – mindazokkal egyetemben, akik ezt neki ajánlják – a törvény előtt felelős.

ELSŐ KÖNYV

Willie Keith

1. ÚJ ÉLET KÜSZÖBÉN

Középmagas, hízásra hajló, de jóképű fiú volt, hullámos, vörösesszőke hajú, nyílt, vidám tekintetű. Mosolygós szeme, széles szája csakhamar elfeledtette a szemlélővel, hogy álla nem vall őserőre, és orra sem nemes metszésű. 1941-ben végzett Princetonban, az egyik legelőkelőbb amerikai egyetemen, s a matematika és a természettudományok kivételével minden tárgyból jelesen abszolvált. Noha főtárgya az irodalomtörténet volt, diákélete legnagyobb sikereit mégis csak zongorajátékával és azokkal a szellemes dalocskákkal aratta, melyeket társas összejövetelek és egyetemi diákműsorok alkalmával oly szívesen komponált.

1942 decemberében az egyik hideg, napos délelőttön ott állt a gyalogjárón a New York-i Broadway és 116. utca sarkán, és éppen búcsúcsókot váltott anyjával. A családi Cadillac a járdaszélen várakozott. Motorja, jól nevelt gépkocsihoz illőn, halkan zümmögött. Körös-körül a Columbia Egyetem komor, piszkosvörös épületei meredeztek.

– Mit gondolsz – szólalt meg Mrs. Keith, hősies mosolyt erőltetve –, mit gondolsz, nem volna jobb, ha előbb mégis bemennénk ebbe a kávéházba, és bekapnánk valamit?

Fia tiltakozásának fittyet hányva, Mrs. Keith maga fuvarozta el gyermekét manhasseti házukból a tengerésztiszti iskola küszöbéig. Willie eredetileg vonattal akart jönni. Úgy vélte, ez jobban illene a bevonuláshoz… Nagyon nem volt ínyére, hogy az édesmama kíséretében jelenjék meg a flotta kapui előtt. De hát, mint mindig, most is anyja akarata érvényesült. Mrs. Keith magas termetű, okos és elszánt asszony volt – alig kisebb fiánál –, erős szemöldöke és kiugró pofacsontja határozott egyéniségre vallott. Ezen a délelőttön nercbunda helyett barna, szőrmés szövetkabátot viselt: így akart alkalmazkodni a pillanat komolyságához. Férfias, barna kalapja alól rakoncátlanul bukkant elő élénkvörös haja, mellyel mintegy összetartozását bizonyította egyetlen gyermekével. Egyébként alig hasonlítottak egymásra.

– Ne izgulj, mama – felelte Willie az előbbi felszólításra. – A flottánál kapok enni.

Még egyszer megcsókolta anyját, de közben aggódva pillantott körül. Azt vigyázta, nem volt-e katona tanúja az érzelmes jelenetnek?

Mrs. Keith nagy szeretettel ölelte át fiát.

– Tudom, remekül végigcsinálod majd, Willie-kém – biztatta. – Ahogy szoktad.

– Igenis, mami. – Willie csak ennyit mondott, aztán lassan elindult a kavicsos ösvényen, elhaladt az újságíró-iskola előtt, föllépkedett néhány lépcsőn, és máris ott állt Furnald Hall kapujában. Az épület nemrég még a joghallgatók otthona volt. A kapuban őszülő, kövér tengerészaltiszt állt őrt, kék köpenyén négy vörös csík jelezte rendfokozatát. Kezében sokszorosított irományokat cibált a szél. Willie először arra gondolt, hogy tisztelegnie kellene, de aztán hamar eszébe jutott, ez aligha illenék barna raglánjához és zöld puhakalapjához. Anyja már nem jutott az eszébe.

– Maga V 7? – Az altiszt hangja úgy hangzott, mintha egy marék kavicsot hajítottak volna neki egy pléhlemeznek.

– Igenis, sir. – Willie kényszeredetten vigyorgott. Az altiszt is elvigyorodott, és látnivalóan jóakaratú pillantással mérte végig a jövevényt. Négy összefűzött papírlapot nyújtott oda neki.

– Új életet kezd most. Sok szerencsét!

– Szívből köszönöm, sir. – Ezután még három hétig követte el újra és újra azt a hibát, hogy az altiszteket sirnek titulálja.

Az altiszt szívélyes mozdulattal szélesre tárta a kaput. És Willie Seward Keith, háta mögött hagyva az áldott napfényt, átlépett a küszöbön. Könnyedén, zajtalanul, mint Alice, aki a varázstükrön át Csodaországba lépett… S mint a mesebeli kisleány, ő is új, kimondhatatlanul idegen világban találta magát.

Willie-t elnyelte az épület, Mrs. Keithnek pedig eszébe ötlött, hogy megfeledkezett valami fontos dologról. Odasietett hát Furnald Hall kapujához. Alig tette azonban a kapugombra a kezét, az altiszt elébe állt.

– Sajnálom, asszonyom. Tilos a bemenet.

– Most ment be a fiam.

– Sajnálom.

– De csak egy pillanatra szeretnék utánamenni. Okvetlenül beszélnem kell vele! Elfelejtett valamit.

– Odabent orvosi vizsgálat folyik, asszonyom. A helyiség tele van meztelen férfiakkal.

Mrs. Keithszel azonban nem szoktak vitatkozni. Felcsattant:

– Ne akadékoskodjék! Látom, hogy itt áll az ajtó mögött! Csak kopognom kell neki, hogy kihívhassam!

Tisztán látta a fiát, amint háttal áll neki, több fiatalemberrel együtt. A csoport egy tiszt körül tömörült, aki valamit magyarázott. Az altiszt – bár bosszúsan – szintén odapillantott.

– Úgy látom, dolga van.

Mrs. Keith úgy mérte végig az őrt, ahogyan pimasz portásokat szokás. Briliánsgyűrűjével megkocogtatta a külső ajtó üvegét, és elkiáltotta magát: – Willie! Willie! – De Willie nem hallotta a kiáltást, amely az imént maga mögött hagyott világból a nevén szólította.

– Kérem, asszonyom – szólalt meg az altiszt, s nyers hangjából is kiérzett, hogy nem akar barátságtalan lenni. – Kérem, asszonyom, a fia most már a flottánál van!

Mrs. Keith elvörösödött.

– Bocsásson meg. Igaza van.

– Nem történt semmi. Nemsokára viszontláthatja, valószínűleg már szombaton.

Az asszony kinyitotta erszényét, és lázasan kutatni kezdett benne. – Megígértem neki… Vagyis elfelejtette magához venni a zsebpénzét… Egy cent sincs nála. Lenne szíves ezt odaadni neki?

Az altiszt kényelmetlenül topogott, és úgy tett, mintha hirtelen a papírjai közt akadt volna keresnivalója. – Asszonyom, a fiának nem lesz szüksége pénzre. Rövidesen zsoldot kap.

– Na, de addig is! Hátha mégis szüksége lesz valamire? Megígértem neki, hogy… Vegye el, kérem, ezt a pénzt! És, bocsásson meg, igazán szívesen meghálálnám a fáradozását!

Az altiszt összevonta szürkülő szemöldökét. – Arra nincs szükség. – Hevesen megrázta a fejét, mint a kutya, amikor a legyeket kergeti. Végül is átvette a bankjegyeket, de mihelyt rájuk pillantott, megint elkomorodott. – Hiszen ez száz dollár, asszonyom!

Rámeredt az asszonyra. Mrs. Keithen ekkor valami soha nem tapasztalt érzés vett erőt: szégyellte, hogy jómódú! – Hát tudja – mentegetőzött –, nem mindennap megy háborúba a fiam!

– Rendben van, asszonyom.

– Nagyon szépen köszönöm – válaszolta Mrs. Keith, majd bizonytalanul hozzáfűzte: – És ne haragudjék…

– Oké.

Az anya még egyszer udvariasan rámosolygott, majd visszasietett a Cadillachez. Az altiszt egy darabig követte a tekintetével, aztán megint rábámult a kezében tartott két ötvendollárosra. – Kutya legyek – mormogta –, ha rövidesen rá fogunk ismerni a flottánkra! – Azzal zsebre dugta a pénzt.

Eközben Willie Keith, ennek az „újmódi” flottának legújabb dísze, máris megindult a hadikarrier útján. Ez egyelőre nem állt egyébből, mint hogy egész arzenálra való injekciós tűt szúrasson a testébe. Willie-nek személy szerint semmi leszámolnivalója nem volt sem Hitlerrel, sem a japánokkal, csak épp nem rokonszenvezett velük. Az ellenség ezúttal nem előtte volt, hanem a háta mögött. Furnald Hallban az Egyesült Államok hadserege elől keresett menedéket.

Rövid pillanatok leforgása alatt több trópusi betegség ellen beoltották. A szabadjára engedett mikrobák tombolva indultak körútjukra vérében. Fájni kezdett a karja. Aztán le kellett vetkőznie, ruháit pedig egy zömök matróz azonnal ölbe kapta, hogy elvigye.

– Hé! Mikor kapom vissza a ruháimat?

– Halvány fogalmam sincs! Nemigen lesz ez rövid háború – morogta a matróz, és hóna alá gyűrte a zöld kalapot. Willie nem kevés aggodalommal szemlélte, mint vándorol régi egyénisége a molyzsákba.

Ezután negyven más rózsaszínű kétlábúval egyetemben egy jókora vizsgálóhelyiségbe terelték. Szigorú pillantású egészségügyi altisztek vették szemügyre tüdejét, máját, szívét, szemét, fülét, egyszóval az egész szerkezetet, amely oly engedelmesen szolgálta születése óta. Úgy tapogatták és kopogtatták a testét, mintha eladó pulyka volna, ők maguk meg gyanakvó, bevásárló háziasszonyok.

– Álljon már egyenesen, barátom! – A felcser, aki ezt mondta, utolsó volt a sorban, és gunyoros képpel méregette áldozatát. Willie szoborrá dermedt. Szeme sarkából jól látta, hogy az egészségügyi valamivel nagyon elégedetlen. Hirtelen ideges lett.

– Hajoljon le és érintse meg a lába ujját! – hangzott a parancs.

Willie megkísérelte, de a jólétben töltött hosszú esztendők sikertelenségre kárhoztatták. Keze vagy húsz centiméterrel lábujjai fölött lógott… Hirtelen az az ötlete támadt, hátha csalással többre megy.

– Ne hajlítsa be a térdét!

Willie felegyenesedett, vett egy mély lélegzetet, és megpróbált – kettétörni. Gerincoszlopa felől csúnya recsegés hallatszott. Még mindig hiányzott tíz centiméter!

– Várjon! – Az egészségügyi eltűnt, majd egy orvos hadnaggyal tért vissza. Az orvos orra alatt fekete bajusz díszlett, szemüregeiből kidülledt szemgolyók pislogtak elő, nyakában pedig sztetoszkóp lógott.

– Ezt nézze meg, sir.

Az „ez” Willie volt. Egyenesen állt, akár a szálfa.

– Nem éri el az ujjait?

– Dehogy éri. Alig jut tovább a térdénél.

– Szép pocakja is van.

Willie behúzta a hasát, de már későn…

– Engem a pocak nem érdekel – folytatta az egészségügyi altiszt –, de ennek a pasinak előregörbül a gerince!

A meztelen áldozatok, akik Willie mögött vártak sorukra, most izegni-mozogni és sugdolózni kezdtek.

– Lordosis. Semmi kétség.

– Kiszuperáljuk?

– Hát talán annyira mégsem vészes a dolog.

– Márpedig én saját felelősségemre nem eresztem át. Ha ön megteszi, sir…

Az orvos kezébe vette Willie kartonját.

– Pulzus mennyi?

– Még nem néztem. Úgysincs semmi értelme… Lordosisszal!

Az orvos megragadta Willie csuklóját. Dülledt szemei a meglepetéstől majd kiugrottak vöröstáskás üregükből. – Jóságos ég! Mondja, fiacskám, beteg maga?

Willie érezte, hogyan vágtat a vére az orvos ujjai közt. A sokféle trópusi baktérium – na meg persze a rettegés a rémtől, a hadseregtől – teljesen megvadították vérkeringését.

– Nem vagyok beteg, csak izgulok.

– El is hiszem. Mondja, hogy a csudába úszta meg a felvételi vizsgálatot? Ismerte talán az orvost?

– Sir, lehet, hogy kissé elhíztam, de hat órán át tudok teniszezni megszakítás nélkül. Ezenkívül hegymászó is vagyok.

– A tengeren nincsenek hegyek – jegyezte meg az egészségügyi altiszt. – Magát az isten is szárazföldi patkánynak teremtette, barátom.

– Hallgasson, Warner – szólt közbe az orvos, aki most fedezte fel a kartonon, hogy Willie Princetonban tanult. – Pulzus és hátgerinc egyelőre üresen marad. A jelöltet küldje át a dokkba felülvizsgálatra. Grimm törzsorvos majd eldönti, mi legyen vele.

– Igenis, sir. – Az orvos kivonult. Az egészségügyi altiszt nagy dühösen felragadott egy piros ceruzát, egy jegyzetblokkra rákörmölte, hogy „Lordosis. Pulzus.”, majd a letépett papírszeletet, rajta Willie piros halálos ítéletével, rátűzte a kartonra. – Hát akkor, Mr. Keith, holnap sorakozó után azonnal jelentkezzék az első tiszt irodájában. Sok szerencsét!

– Hasonló jókat – felelte Willie. Összenéztek. Tekintetükből csakúgy szikrázott a gyűlölet: nem csekély eredmény pár perces ismeretség után… Majd Willie sarkon fordult és eltávozott.

Röviddel ezután beöltöztette a flotta. Megkapta a kék blúzt és kék pantallót, a fekete cipőt és fekete zoknit, végül pedig fejébe csaptak egy hetyke matrózsapkát, amelyen a kadétjelöltek kék szalagja lobogott. Karjait megrakták mindenféle formájú, színű és nagyságú könyvvel (volt köztük rongyos is, ép is)… Alig hagyta azonban maga mögött ezt a helyiséget – vakon botorkált előre, hiszen a rakás prózától azt se látta, hova lép –, egy matróz még egy csomag sokszorosított jegyzetfélét dobott a rakás tetejébe. A hegy csúcsa immár szemöldökét verdeste. Willie kétségbeesve forgatta ide-oda a fejét, de hiába, csak oldalazva tudott előrehaladni. Így jutott el a liftig, amelynek ajtaján vadonatúj „Felvonó” feliratú tábla jelezte rendeltetését.

Mire a lift följutott a legfelső emeletre, már csak egy sovány, lóarcú tengerész ácsorgott benne Willie-n kívül. Willie végigballagott a folyosón, a neveket leste a szobák ajtaján, és végül mégis csak meglelte a keresett feliratot:

1013. szoba.

Keefer

Keith

Keggs

Bement, s a könyvhegyet ráborította egy csupasz sodronyágyra. Mögötte szintén megpendültek az ágyrugók.

– Nevem Keggs – mondta a lóarcú, s előrelökte kezét. Willie megragadta a kinyújtott jobbot, s megrázta. A kéz erős, bár kissé izzadt szorítással nyugtázta az üdvözlést.

– Keith vagyok.

– Na – folytatta Keggs, csaknem sápítozva –, úgy látszik, szobatársak lettünk.

– Úgy látszik – felelte Willie.

– Merem remélni – folytatta a lóképű szobatárs –, hogy ez a Keefer nem tartozik majd azok közé, akik folyton pofáznak. – Halálos komolysággal méregette Willie-t egy darabig, majd lóarca hirtelen bátortalan mosolyra húzódott. Az ágyára dobott könyvhegyből kihalászta a szolgálati utasítást, aztán egy megjegyzés kíséretében („Nem lehet elég korán elkezdeni!”) a szobában levő egyetlen székre zöttyent, lábát fölrakta az egyetlen asztalra, s nagyot sóhajtva olvasásba merült.

Willie-t meglepte ez a buzgóság.

– Honnan tudja, mit kell elsőnek megtanulnunk?

– Nem tudom, de hát fontos az? Az a sejtelmem, hogy semmit se fogok érteni az egészből. Akkor hát nem mindegy, hogy hol kezdem?

Két rövid láb kíséretében újabb könyvhegy vándorolt be az ajtón. – Utat, uraim! Mostan gyűvök én! – közölte egy fojtott hang. A könyvek leborultak, és egy darabig ott hintáztak a szabadon maradt fekvőhely sodronyán. A leomló könyvhegy mögül egy kövér, szinte gyerekesen rózsás arcú matróz bukkant elő. Apró disznószemei voltak, és hatalmas, püffedt álla.

– Na, srácok – kiáltotta –, most kezdődik ám a nemulass! – Harsány, éneklő beszédmódja rögtön elárulta, hogy délről való. – Keefer vónék.

– Nevem Keith.

– Keggs.

A kövér „déli” egy halom könyvet az ágyról a földre söpört, majd elvetette magát a csupasz rugókon. – Jó kis búcsúmuriba vótam az este – horkantotta, aztán csöndesen vihorászni kezdett. – Búcsút kell mondani a muriknak, az ám! Mondjátok, édes komáim, mér köllött ez nekünk? Bocs’! – Azzal befelé fordult a falnak.

– Csak nem akar aludni? Nem fél, hogy elcsípik? – rémüldözött Keggs.

– Édes fiam – nyöszörögte Keefer –, nem vagyok ám én kezdő katonáéknál! Négy évig voltam már kadétiskolában! Ne izguljatok az öreg Keefer miatt! Ha horkolnék, bökjetek hátba! – Willie-nek eszébe jutott, hogy meg kellene kérdeznie az öreg harcost, hátráltatja-e majd a lordosis katonai karrierjét, de miközben azon törte a fejét, mi módon „dobhatná be” a témát, Keefer lélegzete mind egyenletesebbé és mélyebbé vált, s alig egy perc múlva úgy aludt, akár a mormota.

– Na, ezt biztosan kiszórják – sopánkodott Keggs, s tovább folytatta a szabályzat tanulmányozását. – Sajnos, engem is, az a gyanúm. Egy szót sem értek ebből az átkozott szövegből. Például azt mondja meg nekem valaki, mi az a vezérlőbütyök? Meg mit akar az jelenteni, hogy megszakított menetű csavar?

– Fogalmam sincs. De mit is mondott az előbb… Hogy kiszórják?

– Hát még nem tudja, hogy megy itt? Először jön három hét próbaidő, ezalatt még csak kadétjelöltek vagyunk. Akkor az osztály kétharmadát véglegesítik kadétnak, a többit meg kiszórják, s irány a hadsereg!

A két „lógós” megértő pillantást váltott egymással. Willie keze önkéntelenül hátranyúlt keresztcsontja tájára: azt kezdte vizsgálgatni, csakugyan olyan görbe-e az a görbület. Aztán, mintha hirtelen elment volna az esze, nekiállt, hogy nyújtott térddel is elérje lábujjait. Minden újabb kísérlet közelebb vitte a célhoz. A verejték csurgott róla. Egy ízben úgy tűnt neki, mintha már súrolta volna cipőfűzőjét. Diadalmasan felnevetett. Nagy kínlódások és nyögések közepette végül is sikerült elérnie lábujjait. Midőn azonban gerincét fájlalva, szédelegve újra kiegyenesedett, észrevette, hogy Keefer – aki közben felébredt és kifelé fordult – ijedten mereszti rá apró disznószemeit. Keggs a szoba egyik sarkában keresett menedéket. Willie minden erejét megfeszítve, könnyedén mosolygott. Térde azonban épp ekkor berogyott, és ő kénytelen volt az asztal után kapni, nehogy elvágódjék. Nosza, fuccs lett a csinált eleganciának!

– Nincs remekebb dolog, mint egy kis reggeli torna! – makogta. Hangjában nyoma sem volt a diadalittasságnak.

– Hát nincs is! – válaszolta Keefer. – Pláne délután háromkor! Magam is kedvelem!

Az ajtó kinyílt és három matrac röpült be rajta egymás után. – Matrac! – harsogta egy hang a folyosóról. Pokrócok, párnák és lepedők következtek ezután. A láthatatlan „lövész” kommentárja minden küldemény után fölhangzott: – Pokróc! Párna! Lepedő!

– Hálás köszönet a szíves felvilágosításért! – brummogta Keefer, majd megpróbált kiszabadulni az egyik köréje csavarodott lepedőből. Szempillantás alatt megvetette az ágyát: az ágynemű úgy feszült rajta, mintha gőzvasalóval simították volna le.