Csepeli György

Meg nem gondolt gondolat

A zsidóellenességtől a népirtásig

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. A szavak „fajtalansága”

2. Csoportok

3. Kategorizáció és azonosulás

4. Emberek csoportjai közötti konfliktusok

5. Az idegen bennünk van

6. Előítéletek

7. Sztereotípiák

8. Kisebbség-többség

9. Etnocentrikus antiszemitizmus

10. Vallási antiszemitizmus

11. Politikai antiszemitizmus

12. Az antiszemitizmus lélektana

13. Észlelt antiszemitizmus

14. Az antiszemita tudás

15. Bibó István antiszemitizmus-elmélete

16. Antiszemitizmus Magyarországon

17. A rendszerváltás és az antiszemitizmus

18. Régi és új autoritarianizmus

19. Az új autoritarianizmushoz vezető magyar út

20. Trianon és a holokauszt traumái

21. Antiszemitizmus és nemzeti szeretet

22. Új antiszemitizmus

23. Népirtás

Irodalom

Impresszum

1. A szavak „fajtalansága”

„Amiről nem lehet beszélni, arról hallgatni kell.” Wittgenstein ezzel a meghökkentő gondolattal fejezi be Logikai-filozófiai értekezését, mi viszont e mondat jegyében indítjuk a mindennapi antiszemitizmusról szóló tanulmányunkat (Wittgenstein 1963. 177). Eszerint semmit sem szabad kimondani, csak azt, amit mondani lehet, azaz a természettudomány tételeit. „A többi, néma csend.”

E szavakat az élettől búcsúzó Hamlettől idézem, aki barátjára, Horatióra hagyja a feladatot, hogy beszélje el Fortinbrasnak a történteket, győzze meg igaz ügyéről a kétkedőket. Mit tehet Horatio? Ha osztja a wittgensteini szkepszist, akkor a csupasz tényekre kell szorítkoznia: elmondhatja, hogy mi történt. De elmondhatja-e? Hiszen Hamlet arra szólította föl, hogy győzze meg igaz ügyéről a kétkedőket, s az nyilvánvaló, hogy a puszta tények magukba zárt világot képeznek, melynek természettudományos kifejtéséből legfeljebb Hamlet halálának okai ismerhetők meg. Hogy igaza volt-e Hamletnek vagy sem, arról Horatiónak nem volna szabad nyilatkoznia. A királyfi tragédiáját is az okozza, hogy maga sem volt képes eldönteni, voltaképpen mit kell tennie. Ezen a szinten csak annyi bizonyos, hogy volt valamilyen feladata Hamletnek, de hogy mi volt ez, igaz vagy hazug eszme hatalmában élt-e, azt nem mondhatjuk meg.

De hallgathat-e Horatio? Ha önmagának bebizonyítja, hogy hallgatnia kell, mivel Hamlet ügyére vonatkozó kijelentéseihez nem illeszthet a természettudomány képleteivel alátámasztható igazságokat, akkor csapdába kerül. Ugyanis mások fognak beszélni, akikben nem lüktetnek a Wittgenstein-féle ismeretelméleti dilemmák. Ez esetben a történtekre kíváncsi Fortinbras az udvaroncok, Rosencrantz és Guildenstern kollégái elmondása alapján fog tájékozódni, s Hamleten rajtamarad a pártütés, a gyáva gyilkolás rágalmazó vádja. Horatio dilemmája ugyanis abban van, hogy ismeretelméleti értelemben véve korrekt hallgatása is közlésnek fog minősülni: nem fog tudni nem kommunikálni.

Az emberi létnek csak egyik színtere az a világ, amelynek tényei természettudományos értelemben szabatosan leírhatók és megfogalmazhatók. Innen nézve ugyan kimondhatatlannak tűnik, de kétségbevonhatatlanul létezik egy másik szint is, mely a tények jármán kívül azt a többletet tartalmazza, ami nélkül az embernek élnie ugyan lehet, de nem érdemes. Itt találjuk az értékeket, a boldogtalanságot és a boldogságot, a szépséget és a rútságot, a hasznot és a kárt, mindent, aminek vonzásában megéljük a múló időt, míg el nem ér bennünket az örökkévalóság, mely számunkra vak és süket.

Következésképpen hatalmas a szólni tudók felelőssége. Nem ámíthatják magukat a hallgatás bölcsességével, hiszen az értékek szintjén az eleven emberi gyakorlat társas és társadalmi erektől lüktető színterén a szavak visszatartása éppúgy közlésértékű, mint a szavak kiejtése, mondatokká rendezése. A szavak valóban csupán cifra rongyok, amíg érvényük aprólékosan összevethető az örökkévaló természeti világ tényeivel, azonban nyomban iszonytató erejű hatalommá válnak, mihelyt a kimondhatatlant célozzák meg. Hitelük vagy hiteltelenségük ezen esetben attól fog függeni, hogy kik és milyen célokra mozgósulnak hallatukra.

A világot mint olyat a szavak által mozgósított emberi akarat nem változtathatja meg, de mihelyst a jó és a rossz harcába ágyazva szemléljük a szavakat, azonnal kitűnik, hogy bennünket, viszonyainkat, életünket, egyszóval mindazt, aminek jegyében megéljük mindennapjainkat, nagyon is megváltoztathatják a kimondott és leírt szavak.

Magukban veszedelmesek, mi több, fajtalanok a szavak, hiszen mit sem árulnak el arról, hogy mire is jók. Még a kimondhatóhoz illő szavak is hazugok lehetnek, hiszen egy s ugyanazon tény annyiféle értéket támaszthat alá, ahányféle látószögből közelítünk hozzá. Tom Stoppard éppen a Hamletből írt nagyszerű drámát, mely a történet teljes tényanyagát megőrizve, Rosencrantz és Guildenstern szemszögéből eleveníti föl a dán királyfival megesett eseményeket, melyek ezáltal elveszítik tragikus pátoszukat, elhomályosul bennük az „igaz ügy”, s inkább mélyítik, semmint eloszlatják a kételyeket a kétkedőkben.

Amikor emberi, lelki, társadalmi ügyekről beszélünk, szavak állnak szavakkal szemben, de nem mindegy, hogy milyen szavak, mert a jó- és rosszakarat szavai nem egyneműek. Azon kell lennünk, hogy ne engedjünk a szavak „fajtalanságában” rejlő csábításnak. Meg kell küzdenünk a jó szavakért. Ez nem csak a szándékon múlik. Tudnunk kell, hogy mikor és kik, milyen szavakat használtak azokra az értékekre, melyeket ma akarunk szolgálni. Ilyen értelemben az értékekre történő hivatkozás nem menthet föl a tudás kötelme alól, korántsem szorítkozhatunk jóságunk naiv bizonygatására.

A történelmileg meghatározott társadalmi gyakorlat világának is megvannak a maguk tényei, melyeket ugyan keresztül-kasul átszőnek az értékek, de megismerésük, elsajátításuk és szolgálatuk lehetetlen a tudomány és a művészet felhalmozta kulturális kincs ismerete híján.

A mindennapi tudásnak megvannak a maga szabályai. Rendkívüli előnyök forrása, hogy mindennapi tudásunk jóvoltából úgy érezzük, „józan ész” vezérel bennünket tetteinkben, érzéseinket és ítéleteinket nem tekintjük további bizonyításra szorulóknak. Tanácsos azonban az önmérséklet. Nyilván nem szükséges bonyolult meteorológiai tanulmányokat végeznünk ahhoz, hogy a sokasodó esőfelhők láttán reggel munkába menet magunkhoz vegyük esernyőnket. Ahhoz is jogunk van, hogy barátunk barátját éppúgy szeressük, mint ellenségünk ellenségét. Illetékességünk azonba véget ér, mihelyst megismerésünk gyújtópontjába olyan történések, jelenségek kerülnek, melyek kívül esnek mindennapi életünk körein.

Ez esetben sem haszontalan, ha előzetes beidegződéseink, beállítódásaink működésére hagyatkozunk, de csak addig helyénvaló ez az eljárás, míg így tehermentesíthetjük magunkat a közvetlen életvezetést lehetővé tevő apró-cseprő döntések gyors és lehetőleg eredményességgel kecsegtető kivitelezésében.

Amikor elhatároztam, hogy megírom ezt a kis könyvet a mindennapi antiszemitizmusról, tudtam, hogy a kimondhatatlant célzom meg. De meg kellett írnom, mert mint arra Horatio példáján már céloztam, nincs más választási lehetőség. A hallgatás is szólás lett volna. A cinkos, sunyi egyetértés jele, ahol a fajtalan szavak felhangzó kórusa elől megfutamodik a kutató, mondván, hogy neki csak az a feladata: megmutatni, mi ez a világ; nem beszélhet arról, hogy milyennek tartja, mit helyesel, s mit vet el benne.

Az antiszemitizmust a mindennapi tudás önmérséklete hiányának tartom. Azt a gőgöt és csalhatatlansági komplexust látom benne viszont, mely híján van a habozásnak, a kételynek, az igazság szenvedélyes szeretetének.

Utáljuk a zsarnokságot, az önkényuralmat és a szabadság hiányát. A történelem azt mutatja, hogy mindenütt, ahol zsarnoki berendezkedés igája alatt nyög a társadalom, bő táptalaja van a zsarnoki gondolkodásnak, kirekesztésnek, megbélyegzésnek, igazságtalan megkülönböztetésnek. E könyv azonban nem szociológiai, nem történeti tanulmány. Inkább azokat az előfeltételeket kívánja megvizsgálni, amelyek folytán mindenkiben ott lappanghat a primitív és elvadult zsarnok gőgje, cinizmusa, embertelenségében nagyon is emberi formát öltő gonoszsága. Gondoljuk csak meg: az emberinek nem az állati az ellentéte. Melyik állat hasonlítható III. Richárdhoz (vagy az e képletbe behelyettesíthető időben és térben közeli vagy távoli zsarnokok bármelyikéhez)?

Amíg önmagunkban nem ismerjük föl s nem gyűlöljük meg a zsarnokság minden megnyilvánulását, addig szüntelenül ugrásra készen állnak a barbarizmus és a primitivizmus szörnyei, melyek persze igazságtalan, egyenlőtlen és tekintélyelvű társadalmi viszonyok között zabolátlanul garázdálkodhatnak, megalázva és megszomorítva mindenkit, aki akarva-akaratlan a bűnbakképzés, megbélyegzés, otromba jogtalanság céltáblájául kínálkozik.

Az antiszemitizmus különösen kirívó példája e szörnyek garázdálkodásának, de sosem feledkezhetünk el arról, hogy ez a történet nem csak a zsidókról és a nem zsidókról szól. A barikád az emberi értékek világának jó és rossz erői között húzódik, s ilyen értelemben véve az antiszemita távolról sem csak a zsidókat gyűlöli. Gyűlöli mindazt, ami a kultúra évezredei során kikristályosodott értékekhez, a szabadsághoz, az igazságossághoz, a moralitáshoz, a szépséghez, a minden emberrel veleszületett méltó emberi élethez való joghoz fűződik.

Hogy ne némítson el bennünket a kimondhatatlanság aggálya, ahhoz meg kell ismernünk a kimondható és kimondandó szavakat. E könyvben az olvasó elsősorban a modern társadalomlélektan csoportokra, a csoportok egymás közti viszonyaira, az előítéletekre, sztereotípiákra vonatkozó ismeretanyagának tömör összefoglalását találja meg, melynek birtokában tudatosabban mérheti fel elsősorban önmagát, hogy azután kevésbé essen nehezére megkeresni a megfelelő szavakat akkor, ha maga körül antiszemitizmust, kisebbségekkel szembeni hátrányos megkülönböztetést tapasztalván meg akarja győzni az „igaz ügyről” a kétkedőket.

2. Csoportok

Minden további vizsgálódás kiinduló történetszociológiai ténye az ember társas természetében gyökerező csoportosodás. Állatok születésekor magunk is meggyőződhetünk arról, hogy genetikai programja jóvoltából a világra jött kis állat milyen gyorsan és milyen hihetetlen hatékonysággal működésbe lépő önszervezés útján áll lábra, zökkenőmentes élet folytatására lesz kész. Az emberi parány ezzel szemben magatehetetlenül, teljes függőségben érkezik az életbe, s a gondos figyelem, az életben tartásra fordított, összehangolt társas kapcsolatok fenntartása híján hamarosan elpusztulna. Már felnövekedésünk sem lenne lehetséges társak és a társak között szövődő különböző típusú kapcsolatok nélkül. Ez új jelenség, nemünk egyik meghatározó specifikuma az élővilágban.

Ha ma valaki megszületik, szerencsés esetben ott találja maga körül szüleit, a szűkebb és tágabb családi kört, a rokonok, szomszédok hálóját, a települést, ahol családja él, a társadalmat annak valamennyi elkülönült szervezetével, köztük az iskolát, a kórházat, a rendőrséget, bíróságot, közlekedési vállalatot, tűzoltóságot, egyházat és így tovább. Minél mélyebbre tekintünk vissza a múlt „mélységesen mély kútjába”, annál kevésbé látjuk a megszülető csecsemő társadalmi környezetét differenciáltnak. Ennek következtében a környezet, mely a csecsemőt, a felnövekvő emberi lényt s szüleit, nevelőit, leendő partnereinek körét magában foglalja, alapvetően és elsőrendűen csak egyetlenegy tekintetben szab határt: s ez a saját csoport természettől és más csoportoktól való elhatárolódása.

Ha egy marslakó szállt volna a Földre, hogy megkérdezze az emberiség hajnalán a Föld különböző pontjain élő emberi csoportokat arról, hogy kik és mifélék az emberek, akkor nagy valószínűséggel minden ilyen csoport egyes-egyedül és kizárólagosan magának tartotta volna fenn az ember nevet, mindenki mást, aki nem közéjük tartozik, az emberi léthez szükséges kritériumok híján lévőnek, s emiatt ellenségnek, leigázandónak, kirablandónak tartotta volna.

A szociálpszichológia a saját csoport egyedülvalóságának és páratlan felmagasztalásának ezt a hajlandóságát etnocentrizmusnak nevezi. A saját csoport feltétlenül és természettörvényi érvénnyel pozitívan megnyilvánuló öntudata ellenségesen viszonyul mindenhez, ami idegen, ami más, eltérő, azaz a többi csoporthoz tartozik, azok sajátja (Sumner 1978).

A szembenállás nem egyszerűen az eredendő emberi agresszivitás folyománya, hanem egyben a saját csoporton belüli összetartás, a „mi-tudat” szüntelen fokozásának lélektani eszköze is. Háborús, konfrontációs helyzetben a saját csoporton belüli legkisebb eltérés is gyengítő erejű, következésképpen az egységes saját arculat fenntartásának egyszerű módszerét kell látnunk az „ők”-kel szemben tanúsított, szűnni nem akaró konfliktus szorításában.

Kellett-e gondolkozniuk e csoportok tagjainak azon, hogy kik tartoznak a saját csoportjukba, s kik képezik az „ők” részeit? Nos, az évezredek előtt a Földre szállt képzeletbeli marslakó azt tapasztalhatta volna, hogy megkérdezettei habozás és kétely nélkül születésükre, vérségi leszármazásukra hivatkozva határozzák meg tagságukat. A „mi” csoporttal szemben az „ők” csoport tagjainak szemében azok számítanak, akiknek ereiben idegen vér folyik, akik nem részesülhettek abban a szerencsében, kiváltságban, hogy közéjük születtek volna. Látni való tehát, hogy a születés természet adta véletlenje miként ment át a társadalmi minősítésbe, s vált az élet egészét átható élet- és világképszervező elemmé.

Nem folytatjuk az etnocentrikus csoportszerveződések alakulásának a mai modern társadalmakig ívelő hosszú s sok tekintetben még ma sem lezárt történetét, pusztán arra kívánunk célozni, hogy az emberiség Krisztus után kétezer évvel sem nőtte ki teljesen ezt az ősi, a kezdetekig hatoló élet- és világszervező alapelvet. Nem nőhette ki, s föltehetően nem is fogja sohasem kinőni, mivel az emberi állapotnak vannak úgynevezett állandó meghatározói (például a születés, a halál, a nemiség, az erőszak, a hatalom stb.), melyek a különböző kultúrák és történelmi korok kötésén más és más módon ütnek ugyan át, de lényegüknél fogva változatlanok. Eme állandók sorába tartozik a törzsies, etnocentrikus azonosulás ősi önmeghatározási típusa is.

Egészen más kérdés, hogy a kulturális és történelmi sajátszerűségek folytán az ősi lélektani minták (melyeket Jung archetípusoknak nevez) teljes jogon vesznek-e részt az emberi élet kereteinek szervezésében, vagy alkalmazkodni, netán rejtőzködni, lappangani kénytelenek. Az etnocentrizmus több ezer éves üzenete ma is fülünkben cseng, ám világosan kell látnunk, hogy a modern társadalmakban az egyéni élethez való jog, a választás és döntés megnövekedett szabadsága, valamint a tapasztalatilag ellenőrizhető tudás fokozott fontossága folytán az üzenet hatásai törvényszerűen visszaszoríttatásra ítéltettek. Mivel azonban spontán és automatikus módon nem remélhetjük, hogy ez az üzenet valaha is elcsitulna, hiszen az életbe folyton újabb és újabb nemzedékek lépnek be, melyek tagjaiban újra meg újra felmerül a kérdés: „Ki vagyok én?” Márpedig a társadalmi önazonosság (identitás) alapvető kérdéséről van ebben az esetben szó, melynek legkézenfekvőbb, lélektanilag legkönnyebben kivitelezhető megválaszolási módja az, hogy „X csoport taga vagyok, mert oda születtem”, „X csoport vére folyik ereimben”, „X-nek érzem magam, mert nem vagyok Y”.

E válasz ma éppúgy nem igényel elmélyült gondolkodást, nem követel reflexivitást és önvizsgálatot, miként nem követel hasonló lelki erőfeszítéseket akkor sem, amikor képzeletbeli marslakónk képzeletbeli identitásvizsgálatát végezhette a Földet benépesítő csoportok tagjai között. Ami akkor társadalmilag és lélektanilag az egyedüli lehetőség volt, s halállal, kiközösítéssel, megbélyegzéssel járt volna minden egyéb azonosulási mód, az ma már nem feltétlenül üdvözítő, s végképpen nem ítélhető olyannak, mely összhangban áll a modern társadalmakra jellemző nagyfokú differenciáltsággal, a Föld minden lakója számára fokozott mozgási lehetőséget biztosító társadalmi fejlődés támasztotta igényekkel.

Arról persze nincs szó, hogy a világ mai társadalmaiban ne találkozhatnánk etnocentrizmussal, faji, nemzeti, vallási alapú elfogultsággal és fanatikus azonosulással, s az ebből törvényszerűen következő iszonytató erejű társadalmi szembenállásokkal, konfliktusokkal, vérzivataros háborúskodással. A csoportazonosulás etnocentrikus archetípusa ma sem lebecsülendő erő forrása a világban. Látnunk kell azonban, hogy megnövekedtek a társadalmi azonosságtudat biztosítására szolgáló alternatív erők is: a kereszténység óta, mely programatikusan meghirdette az identitás választhatóságát, az eleve adottal szemben az identitás döntés útján történő megszerezhetőségét („Az én országom nem e világból való” – olvashatjuk a Bibliában), így folyamatosan előtérbe kerültek azok a politikai, világnézeti, települési, gazdasági és egyéb csoportszervező kategóriák, amelyek mentén emberek együvé tartozást élhetnek át. E csoportok megkülönböztető sajátossága az etnocentrikus alapon történő csoportba tömörüléstől, hogy ellenségképeik nem feltétlenül (csak esetlegesen) merevek, s ami még fontosabb, elvileg teszik lehetővé, hogy egyidejűleg a személy egyszerre több csoport tagja is lehessen, miközben egyik hovatartozása sem követeli meg tőle azt a feltétlen és leigázó lojalitást, amelynek az etnocentrizmus esetében voltaképpen nincs alternatívája.

3. Kategorizáció
és azonosulás

Az etnocentrikus csoporttudat alapjaként működő meghatározási támpont hatalma a személy fölött elsősorban érzelmi, amit a származás mitikus visszavezetése, az egyedül érvényesnek és hitelesnek tudott csoportértékek és normák birtoklása, követése, az „egyívásúakkal”, a „hasonlókkal” való feltétlen összetartozás parancsa s az idegenekkel, a különbözni akarókkal szemben tanúsított ugyancsak feltétlen, de egyben kérlelhetetlen üldözési reflex támogat meg.

A csoport tagjai azonosítására szolgáló, észlelés útján hozzáférhető támpontot kategóriának nevezzük, az azonosítás folyamatát pedig kategorizációnak. A kategorizáció minden csoportosítási eljárás tartozéka. Vizsgálatok bizonyítják, hogy amikor a természeti világ zavarba ejtően sokféle tényére tekintünk, akkor az eligazodást megkönnyíti, ha rendelkezésünkre áll (vagy magunk fejlesztjük ki) egy séma, melynek alkalmazása révén megállapíthatjuk, hogy mi mihez tartozik, mi mivel van kapcsolatban, mi mihez hasonlít. Gondoljunk csak a csillagokra az éjszakai égen: mennyivel könnyebb a ránk törő parányérzés és végtelenségtudat okozta zavarral megküzdenünk, ha alakzatokat vagyunk képesek megkülönböztetni a csillagok között. A Göncölszekér, a Fiastyúk, a Tejút megkülönböztetése révén nyomban eligazodni vélünk a csillagsokaságban.

A csillagos ég alakzatainak kategóriák segítségével történő elkülönítése, különböző csillaghalmazok megkülönböztetése egyúttal arra is jó példa, hogy a különböző embercsoportok ezen az úton miképpen képesek önazonosságukat szilárdító mitikus elképzeléseket belelátni ezekbe az alakzatokba. A Tejút csoportozatát például az önmagukat a hunok utódjainak tartó székelyek Hadak útjának nevezik. E nevezet eredetét a legenda a következőképpen beszéli el: „A székelyek a hunok utódai, bár származásuk, idegennel nem kevert vérük, szigorú szokásaik és földjeik tekintetében nagyon eltérnek a magyaroktól. A székelyek még nem felejtették el a szittya-betűket, hanem botokra felvésve ezeket szívesen használják. Telt-múlt az idő, sírba szállottak a hun vitézek, és már unokáik hordtak fegyvert, amikor a szomszédos népek nagy sereggel támadtak a székelyekre. Késő éjszakáig folyt a harc, és már-már elveszett a székelység, amikor csoda történt. Az égboltozat Tejútján, melyet azóta Hadak útjának neveznek, egy lovascsapat jelent meg. A csapat élén Csaba királyfi vágtatott, aki a holtak szellemét új csatára vezette. Az égből leszállt csapat az ellenséget elsöpörte, aztán a Hadak útján némán visszatért a magas égbe” (Lengyel 1972. 45).