Michael Dobbs

Utolsó húzás

♣ ♥

♦ ♠

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző megjegyzése

Prológus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Epilógus

Impresszum

Davidnek, Peternek és Lindának.
A Dobbs családnak.

Hogy halni kell, tudjuk; csupán idő,
Miért az ember fárad s haladék.

Shakespeare: Julius Caesar
(Vörösmarty Mihály fordítása)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az Utolsó húzás végső változata 1984-ben készült. Azóta Nagy-Britannia még mindig Európán vitázik, a ciprusiak hatalmas szénhidrogénvagyont fedeztek föl a Földközi-tengerben és a görögök meg a törökök még mindig a sajnálatos módon kettéosztott szigeten vitatkoznak. Viszont amit, reményeim szerint, szintén állandónak és maradandónak talál majd az olvasó, az FU gonoszsága.

♣ ♥ ♦ ♠

PROLÓGUS

Tróodosz-hegység, Ciprus – 1956

Késő délutánra járt az idő, május a legédesebb évszak a Tróodoszon. Már nem borítja a hegységet a hótakaró, de még nem szolgál a levantei nap üllőjeként. A tavaszi levegőt a gyanta nehéz illata ülte meg. és a szellő hangját a hatalmas fenyők szaggatták meg, mint ahogy a tenger hangja is megtört a kavicsos parton. De ez sok mérföldnyi távolságra volt a Földközi-tengertől, csaknem olyan távol, amilyen távol csak lehetett a tengertől Ciprus kicsiny szigetén.

Jó időszak volt ez, a bőség ideje még a hegyekben is. Tavasszal pár rövid hétre a morzsolódó sziklatörmelék pora a vadvirágok kincsestárának – a kirobbanó, lila virágú kardvirágok bokrainak, a vérbe mártott pipacsoknak, és az ősidőkben az őrület gyógyítására használt mézvirág leveleinek és arany virágainak – talajává válik.

Viszont semmi sem volt képes gyógyítani a hegyoldalon kitörni készülő őrültséget.

A tizenöt és csaknem háromnegyed éves George tovább ösztökélte a szamarat a hegyi ösvényen, tudomást sem véve a csodás kilátásról.

Gondolatai megint a melleken jártak. Az utóbbi időben ez a téma foglalta le napjai nagy részét, nem hagyta aludni, nem hallotta tőlük az anyja hangját, elpirult, valahányszor egy nőre nézett – egyenesen a két melle közé. Saját energiaforrásuk volt, amivel magukhoz vonzották a tekintetét, mint a mágnes, függetlenül attól, hogy mennyire akart udvarias lenni. Nem nagyon emlékezett a nők arcára, a tekintete nem sűrűn emelkedett ilyen magasra. Végül még valami fogatlan vén banyát fog feleségül venni. Már, ha lesz melle.

Ha el akarja kerülni, hogy megőrüljön vagy, ami még rosszabb, hogy kénytelen legyen kolostorba vonulni, valahogy nyélbe kell ütnie, határozta el. Meg kell tennie AZT. Még mielőtt tizenöt és háromnegyed éves lesz. Két héten belül.

Éhes is volt… Ő meg tizenhárom és fél éves öccse, Euripidész, megálltak fölfelé jövet, hogy mézet csenjenek a vén banya, Khloridész birtokán lévő kaptárakból. Az öregasszonynak gonosz madárszeme és szörnyen horgas ujjai voltak – folyton azzal vádolta őket, hogy meglopják, akár megtették, akár nem, így ez a kis akció még bőven elfért a számlájukon. Helyi igazságszolgáltatás. George az erre a célra vásárolt cigaretta füstjével megfékezte a méheket. Majdnem elhányta magát – még nem szívott cigarettát, de fog, ígérte meg magának. Nemsokára. Miután megtette AZT. Aztán, remélhetőleg, el tud aludni éjszakánként.

Annyira azért ne rohanjunk előre. A lépcsőzetes teraszok, ahol pár töpörödött olajfa kapaszkodott a sziklába, most messze elmaradtak. Már két kilométerrel a falu fölött jártak, majdnem kettőt kell még fölfelé kapaszkodniuk. A fény lágyabb lett, pár óra és besötétedik, de addigra George haza akart érni.

Újból erőteljesen megbökte a szamarat. Az állat a durván faragott fanyereg és a dudorodó málháskosarak súlya alatt csak keservesen haladt a köves ösvényen, és nem sokat törődött a noszogatással. A jószág hagyományos módon jelezte ellenvetését.

– Ne az iskolai egyenruhámra, te kutyatáp! – Euripidész riadtan ugrott hátra, de túl lassú volt, úgyhogy elkáromkodta magát. Verés lesz a vége, ha nem egyenruhában megy az iskolába. Még a szegény hegyi falvaknak is megvoltak a szabályaik.

És a fegyvereik.

Mint az a két Sten géppisztoly, amely a kosarak aljában zsákvászonba csomagolva lapult, és a többi holmival együtt vitték a bátyjuknak. George irigyelte a bátyját, aki öt másik EOKA-harcossal együtt bujkált egy hegyi barlangban.

EOKA. Ethniki Organoszisz Küprion Agoniszton – Nemzeti Ciprióta Harcosok Szövetsége. Egy éve próbálják feltörni brit uraik csökött gyarmatosító agyát és rávenni őket arra, hogy adják meg a függetlenséget a szigetnek. Néhány ember szemében terroristák voltak, a többiekében szabadságharcosok. George nagy hazafiaknak tartotta őket. Minden porcikájával, amely nem a szexszel foglalkozott, hozzájuk akart csatlakozni, hogy harcoljon az ország ellenségei ellen, a hazájáért. De a főparancsnokság nem tűrt ellentmondást: tizennyolc év alatt senki sem foghatott fegyvert. Hazudhatott volna, de nem volt értelme, hiszen a faluban mindenki ismerte még a fogantatásának éjszakáját is: 1939 karácsonya előtt nem sokkal. A németek elleni háború még csak pár hónapja tartott és apja fivére, akit szintén Georgénak neveztek, jelentkezett a Brit Hadsereg ciprusi ezredébe. Mint oly sok fiatal ciprusi, csatlakozni akart az Európa szabadságáért vívott harchoz, mert úgy gondolta, hogy a győzelem elhozza a saját szabadságukat is. Mindnyájan ezt hitték. A nagybátyja búcsúja egész éjszaka tartó ünneplésbe és szerelmeskedésbe torkollt – ő is akkor fogant.

George bácsi soha nem tért vissza.

Az ifjabb Georgénak volt kiről példát venni. Bálványozta a nagybátyját, bár soha nem látta, de csak tizenöt és majdnem háromnegyed éves volt, és ő nem hősiesen masírozott, hanem üzeneteket és utánpótlást szállított helyette.

– Tényleg csináltad Vasszóval? Komolyan, George!

– Hát persze, te hülye. Többször is – hazudta George.

– Milyen volt?

– Mint a dinnye lágy húsa – kiáltotta George, és a két kezét forgatta a levegőben, hogy bemutassa. Nem arról van szó, hogy nem akart tovább lépni, csak nem tudott. Vasszo nem engedte közelebb a blúza gombjainál, ahol nem találta azokat a lágy gyümölcsöket, amikre számított, hanem csak két kicsiny, kemény mellet, amiknek a bimbaja olyan volt, mint a szilvamag.

Euripidész vihogott, de nem hitte el.

– Nem is csináltad, igaz? – hányta a szemére. George érezte, hogy a gondosan felépített építmény meginog alatta.

– De csináltam.

– Nem csináltad.

– Pszefti.

– Malaka.

Euripidész egy követ dobott felé, de George elugrott, megbotlott egy meglazult kőben és a hátsójára esett, álmainak darabjai szétszóródtak körülötte. Euripidész röhögése gyerekesen magasan sivított, aztán mélyen, serdülő módra: megtöltötte a völgyet és savként zúdult fivére büszkeségére. George megalázva érezte magát, szüksége volt valamire, ami helyreállítja hervadó büszkeségét. Hirtelen tudta is, hogy mire.

George meglazította az egyik kosár madzaggal összekötött száját, belenyúlt a narancsok alatt a füstölt disznóhús mellett, míg az ujjai elérték a henger alakú zsákvászontekercset. Óvatosan kihúzta, aztán egy második, kicsit kisebb csomagot. Egy nagy szikla árnyékában mindkettőt a fenyőtűk puha szőnyegére tette, finoman eltávolította a csomagolást, és Euripidésznek elakadt a lélegzete. Először vett részt az utánpótlás szállításában, nem mondták meg neki, mit szállítanak. A zsákvászonból egy Sten géppisztoly szürke fémcsöve nézett rá, összehajtható tussal, hogy még könnyebben lehessen csempészni, mellette három tölténytár.

Georgét elbűvölte a látvány. Pár másodperc alatt – ahogy egy héttel korábban a bátyjától tanulta – összeszerelte a Stent, a könnyű súlyú géppisztolyt, pozícióba helyezte a csontvázszerű fémtust, betette az egyik tölténytárat, és csőre töltötte a fegyvert. Készen volt.

– Nem tudtad, hogy tudom használni, igaz? – Sokkal jobban érezte magát, pozíciója újra megszilárdult. Beékelte a fegyvert a könyökhajlatába, harci pozíciót vett fel, megszórta a völgyet elképzelt sorozattal, ezerszám kaszabolva le a mindenféle ellenséget. Aztán a szamárra támadt, és azt is elintézte egy sorozat fütyülő hangeffektussal. Az állat, végzetéről mit sem tudva, tovább tépdeste a szívós fűcsomókat.

– Én is hadd, George! Most én jövök – könyörgött a fivére.

George, a parancsnok megrázta a fejét.

– Akkor elmondom mindenkinek Vasszót – alkudozott Euripidész.

George köpött egyet. Szerette az öccsét, aki, bár csak tizenhárom és fél éves volt, már gyorsabban futott és hangosabban böfögött, mint a falu nagyobbik része. Euripidész okosabb is volt kortársai javánál, és nem ment a szomszédba egy kis zsarolásért. Georgénak fogalma sem volt, mit akar Euripidész elmondani mindenkinek róla és Vasszóról, de ebben a törékeny szakaszban bármilyen apróság szétzilálhatta a terveit. Átadta öccsének a fegyvert.

Amint Euripidész keze összezárult a gumival bevont markolaton, az ujja a ravaszra fonódott. A fegyver ötször egymás után felugatott, majd a rémült fiú a földre ejtette.

– A biztosíték! – kiáltotta George, túl későn. Elfelejtette. A szamár erős horkantással tudatta nemtetszését és húsz méterrel odébb ügetett az ösvényen, kevésbé zajos legelőt keresve.

A 9 mm-es Sten géppisztoly fő előnye, hogy gyorsan lehet tüzet nyitni vele; ellenben nem különösebben nagy a tűzereje, és nem is különösebben pontos. Önműködő fegyver és zajos. Tróodosz kristálytiszta levegőjében, ahol a hegyek hullámai eltávolodnak a Kionísztrasz hegytől a köddel teli távolba, úgy száll a hang, mint a szárnyra kapott viharmadár. Aligha volt meglepetés, hogy a brit hadsereg őrjárata meghallotta a Sten géppisztoly hangját; ami ennél figyelemreméltóbb volt, az őrjáratnak sikerült közel kerülnie anélkül, hogy George és Euripidész észrevette volna a jelenlétüket.

Két oldalról kiabálás hallatszott. George felpattant, hogy visszahozza a szamarat, de már késő volt. Száz méterrel alattuk egy keki színű egyenruhát és barettet viselő katona közeledett, és egy 303-as puskával integetett feléjük.

Euripidész már futott; George csak azért késlekedett, hogy összekapja a Stent és a két maradék tölténytárat. Fölfelé futottak a hegyen, ahol sűrűbben nőttek a fák, a szederindák a lábukra csavarodtak, a szívük dobogása és zihálásuk minden hangot elnyomott, míg aztán már képtelenek voltak tovább futni. Lerogytak egy szikla mögé. Riadt tekintetükből sugárzott a félelem, égett a tüdejük.

Euripidész szedte össze magát előbb.

– Anya megöl, mert elvesztettük a szamarat – lihegte.

Még futottak egy kicsit, míg egy sekély mélyedésbe botlottak a talajon, amit a sziklák jól elrejtettek, és úgy döntöttek, itt rejtőznek el. A sziklás mélyedés közepén hasra feküdtek, átölelték egymás vállát és figyeltek.

– Mit csinálnak velünk, ha elkapnak, George? Megkorbácsolnak? – Euripidész nyugtalanító történeteket hallott arról, hogyan korbácsolják meg a britek azokat a fiúkat, akikről feltételezik, hogy segítenek az EOKA-nak: egy-egy katona tartja egy-egy végtagját, az ötödik meg egy vékony, csípős bambuszbottal méri az ütlegeket. Ilyen büntetést nem kaptak az iskolában, azok után fel lehetett kelni és el lehetett menni. A közlegényeké után csak mászni bírt az ember.

– Megkínoznak, hogy megtudják, hova visszük a fegyvereket, hol rejtőznek az emberek. – George kicserepesedett ajkai között suttogott. Mindketten tudták, mit jelent ez. A téli hóesés beállta előtt egy EOKA-rejtekhelyet fedeztek föl a szomszéd falu közelében. Nyolc ember halt meg a támadásban. A kilencediket, az egyetlen túlélőt, aki még húszéves sem volt, a múlt héten akasztották föl a nicosiai tömlöcben.

Mindketten a bátyjukra gondoltak.

– Nem hagyhatjuk, hogy elkapjanak bennünket, George. Nem szabad elárulnunk.

Euripidész nyugodt volt és lényegre törő. Mindig kevésbé izgult, mint George, ő a család esze, akinek volt jövője. Még arról is beszéltek, hogy ott marad az iskolában, ha véget ér a nyár, a fővárosba, a Pánküprion gimnáziumba megy és később tanár lesz, vagy talán tisztviselő a gyarmati kormányzat kötelékében.

Olyan csöndben feküdtek, amilyen csöndben csak tudtak, nem törődtek a hangyákkal meg a legyekkel, megpróbáltak beleolvadni a meleg sziklába. Tizenkét perc múlva hangokat hallottak.

– Azok mögött a sziklák mögött tűntek el, tizedes. Azóta színüket se láttam.

George igyekezett úrrá lenni a hólyagját szorító félelmén. Undorodott, félt, hogy szégyenben marad. Euripidész kérdőn nézett rá.

A sziklák mögötti zajból sejtették, hogy még ketten vagy hárman csatlakoztak az eredeti katonához és a tizedeshez, akik vagy harminc méterre álltak.

– Azt mondja, gyerekek, MacPherson?

– Kettő. Az egyik iskolai egyenruhában, tizedes, rövid nadrágban, meg minden. Nem tudnak minket bántani.

– Az öszvéren talált ellátmányból ítélve jelentős kárt akartak tenni bennünk. Géppisztolyok, detonátorok. Még csődarabokból készített gránátok is. El kell kapnunk azokat a kölyköket, MacPherson. Mocskosul.

– A kis gazemberek valószínűleg már eltűntek, tizedes. – Csizmacsoszogás. – Megnézem.

A csizmák most közeledtek, a vastag fenyőtűszőnyegen ropogtak. Euripidész az ajka puha húsába harapott. George kezéért nyúlt, megpróbált erőt meríteni, ahogy jéghideg ujjaik összefonódtak, George hirtelen növekedni kezdett, mindkettejük számára megtalálta a bátorságát. Ő volt az idősebb, ez az ő felelőssége. Az ő kötelessége. És tudta, hogy az ő hibája. Tennie kellett valamit. Megcsípte az öccse arcát.

– Ha visszajutunk, megmutatom, hogyan kell borotválkozni – mondta mosolyogva. – Aztán meglátogatjuk Vasszót mind a ketten. Eh?

Odakúszott a sziklamélyedés tetejéhez, lehúzva tartotta a fejét, a Sten géppisztolyt a mélyedés széle fölé irányította és behunyta a szemét. Aztán tüzelt, amíg ki nem ürült a tár.

George még soha nem tapasztalt ilyen csöndet. Belső csönd volt, amikor odabent egy pillanatra megáll a szív, és a vér nem pulzál tovább az erekben. Egyetlen madár sem dalol, hirtelen megáll a szél is, nem susog a fenyők között, a közeledő léptek sem hallatszanak. Semmi, míg végül a tizedes hangja egy oktávval mélyebben meg nem szólal.

– Édes Istenem. Mocskosul elkéne ide egy tiszt.

A kérdéses tiszt Francis Ewan Urquhart volt. Hadnagy. Huszonkét éves. Az egyetemet követően katonai szolgálatba lépett, megtestesítve az oktatás diadalát a tapasztalat fölött, és ahogy a tiszti étkezdében fogalmaztak, jól kifogta a háborút. Valóban az alatt a pár hónap alatt, amíg Cipruson állomásozott, alig látott harci cselekményt, holott ő alig várta, hogy akcióba lépjen. Túlságosan is tudta, mennyire éretlen és fiatal, ezért nagyon szerette volna megmutatni magát, de csak egyre frusztráltabb lett. A parancsnokáról kiderült, hogy krónikus székrekedésben szenved: óvatossága megakadályozta, hogy az egysége akcióba lépjen. Az EOKA-terroristák robbantottak, mészároltak, sőt elevenen megégették az úgynevezett árulókat, meggyújtották őket, így kergették végig a falujuk utcáin, hogy a többiek tanuljanak belőle, ám ennek ellenére Urquhart csapata több verejtéket hullatott latrinaásás közben, mint abban, hogy a terroristákat rejtekhelyükről kifüstöljék. Ez volt az utolsó hét, és ezen a héten a századparancsnok eltávozáson volt. Urquhart helyettesítette, és rögtön megváltoztatta az egység taktikáját. Az emberei négy órát meneteltek hegynek fölfelé aznap, hogy ne vonják magukra a figyelmet, és most úgy tűnt, bevált a dolog.

Az első lövés hangjára érezte, itt a lehetőség. Odalenn két mérföld távolságra várakozott Austin Champjában, és alig tizenöt percbe telt, amíg megjelent a helyszínen, az utolsó pár száz métert mintha rugókkal a lábán tette volna meg.

– Jelentést kérek, Ross tizedes.

A legyek már kezdtek gyülekezni MacPherson véres holtteste körül.

– Két fiú meg egy szamár? Nem mondhatja komolyan – mondta Urquhart hitetlenkedve.

– A golyó, úgy láccik nem értette, hogy egy kölök lűtte ki, uram.

A két ember, Urquhart és Ross, nem egyazon társadalmi osztályba született, az egyikük Clyde-parti hajóépítők leszármazottja volt, a másik a felföldi előkelőségek sorába tartozott. Ross sok bajtársát gyászolta a normandiai partraszállás után, míg Urquhartnak még mindig a dadusa kötötte meg a nyakkendőjét.

Egy évvel korábban a túlbuzgó Urquhart fokoztatta le Rosst őrmesterből közlegénnyé, miután egy hónapi szeszkészlet tűnt el a tiszti kantinból Tell-el-Kebirnél, és Urquhartot bízták meg azzal, hogy csípje nyakon a lehetséges gyanúsítottakat. Ross csak nemrégiben kapta vissza a második csíkot, és egyelőre azon van, hogy pótolja az elveszített rangot és az elveszített fizetést.

Urquhart tudta, hogy ügyelnie kell a hátára, de most nem vett tudomást a másik szemtelenségéről; fontos csata előtt álltak.

A gyerekek egy nagyon alkalmas természetes erődítménybe botlottak. Nagyjából hat méter átmérőjű lehet, a hegyoldalban helyezkedik el, mögötte sziklagyűrű, amely lehetetlenné teszi, hogy közvetlenül lenézzenek vagy tüzeljenek rá akár fentről, akár oldalról, míg a talaj a völgy felőli oldalán könnyedén lejtett, megnehezítve a támadást, kivéve a frontális és hegynek fölfelé irányuló rohamot, de ez a taktika már halálos kimenetelű hibának bizonyult. A teknőt a szélén további fedezéket nyújtó bokorcsoportok ölelték körbe.

– Van valami javaslata, Ross tizedes? – Urquhart tiszti Browningjára csapott az övén.

A tizedes a szájába tette a kisujját, mintha egy szálkát távolítana el.

– Akár meg is adhatjuk magunkat, így a leggyorsabb. Vagy felrobbantjuk a kis szarháziakat, ha ezt akarja, hadnagy. Egyetlen gránát elég lesz.

– Élve kell őket elkapnunk. Tudja meg, hová tartottak azokkal a fegyverekkel.

– Kicsik még. Reggelre megéheznek, és fehér zászlót meg egy villát lengetve előjönnek.

– Most, most kell őket elkapni, tizedes. Reggelre túl késő lesz.

Mindketten értették a sietség okát. Az EOKA-ellátmány megadott időben érkezett; hat óránál hosszabb késés után kiürítették a rejtekhelyet. Rövidre kellett zárniuk; létfontosságú volt, hogy minél előbb elkapják őket, és a kihallgatási technikák néha nélkülözték a türelmet.

– Az életben, Ross, az időzítés a legfontosabb.

– Szerintem a halálban is – válaszolta a Clyde vidékéről származó férfi, MacPhersonra utalva.

– Mi a problémája, tizedes?

– Hogy őszinte legyek, Mr. Urquhart, nem sok kedvem van gyerekeket gyilkolni. – MacPhersonnak volt egy fia, nem sokkal fiatalabb, mint a sziklák mögött rejtőzködő fiúk. – Megteszem, ha muszáj. Ha megparancsolja, de nem örömmel teszem. Mindenféle érdemrendet hoz majd magának.

– Nem felejtem el a maga kis prédikációját megemlíteni, amikor majd írok MacPherson szüleinek. Biztos vagyok benne, hogy meg lesznek hatva.

A narancssárga nap végigsiklott az égen, félrevezető melegséggel árasztotta el a jelenetet. Ha késlekednek, besötétedik, kudarc vár Urquhartra, és ő fiatal ember volt, nem tűrte magában a hibát, ahogy másokban sem. Az egyik ember válláról levette a Stenjét, szilárdan megvetette a lábát az erdei talajon és sortüzet adott le a kövek koszorújára a mélyedés mögött. Második tár következett, por és szikrák pattogtak a narancssárga sziklákról; iszonyú volt a zaj.

– Fiúk – kiáltotta. – Nem menekülhettek. Gyertek elő, ígérem, egyikőtöknek sem lesz bántódása.

Csönd volt. Intett két másik embernek a szakaszból, hogy ürítsék ki a tárt a sziklákra, ekkor hirtelen ifjonti fájdalomkiáltás hallatszott. Egy fáradt visszapattanó lövedék az egyik fiút meglepte a villanásával. Nem történt sérülés, csak meglepődtek és aggódtak.

– Beszéltek angolul? Gyertek elő, mielőtt valaki megsérül.

Csönd.

– A francba velük! Meg akarnak halni? – Urquhart a tenyerét verte az idegességtől. De Ross már letérdelt, egy Mills gránáttal babrált.

– Mi az ördög…? – vonta kérdőre Urquhart, és önkéntelenül egy lépést tett hátrafelé.

A tizedes meghajlította a pecket, hogy ne tudjon kiesni, aztán a Sten géppisztoly állványa segítségével óvatosan lecsavarta a gránát tetejét, majd leemelte a detonátorral együtt, és kiöntötte a puskaport a csizmája mellé. Amikor végzett, összerakta a most már ártalmatlan kézigránátot és átadta Urquhartnak.

– Ha ez nem rezzenti ki a nyulakat a bokorból, akkor semmi.

Urquhart bólintott, hogy megértette.

– Ez az utolsó lehetőségetek – kiáltotta a sziklák felé. – Gyertek elő, vagy bevetjük a kézigránátokat.

– Eleftheria i Thanatosz! – jött a válasz.

– Az EOKA csatakiáltása. Szabadság vagy halál! – magyarázta Ross.

– Csak gyerekek! – felelte Urquhart elkeseredetten.

– Bátor kis fickók.