Ormos Mária

A Föld felfedezése és meghódítása

Nyugat-Európa a csúcson

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

AMERIKA

ÁZSIA

AUSZTRÁLIA ÉS A CSENDES-ÓCEÁN SZIGETEI

AFRIKA

ÖSSZEFOGLALÁS

Irodalom

Személynévmutató

Földrajzi nevek mutatója

Impresszum

ELŐSZÓ

Két okból látom elengedhetetlennek, hogy „Előszót” helyezzek e szöveg elé. Az egyik ok a mentegetőzés szükségessége. Ez a könyv ugyanis nem a szerző önálló kutatómunkáján alapul. A szöveg egyfajta összegzés, amelynek az elemei mások feldolgozásaiból, lexikonokból, évkönyvekből, internetes forrásokból állnak össze.

Joggal megkérdezhető, hogy vajon mi értelme van, illetve egyáltalán van-e bármilyen értelme egy ilyen munka megírásának és kinyomtatásának. Hinni vélem, hogy nagyon is nagy szükség van egy ilyen könyvre, még ha nem is sorolható a tudományos teljesítmények körébe. Az „Előszó” szükségességének másik oka, hogy azonnal leszögezzem saját álláspontomat a kérdésre nézve.

A szokásos, mondhatni, standard feldolgozások csupán azokat a hajóutakat sorolják a „felfedezés” címszava alá, amelyeket portugál, spanyol, holland, brit és francia vállalkozók bonyolítottak le a 15. századtól kezdve a 17. század elejéig, és amelyek eredménye – többek között – a „hódítás” volt. Jóllehet ezeknek az utaknak a fontosságát és következményét illetően messzemenően egyetértek a téma ilyetén kiemelésével, mindazonáltal a „felfedezés” fogalmát jóval szélesebb értelemben fogom fel, akkor is, ha nem járt hódítás a nyomában. Másfelől viszont az olyan hódításokat, amelyek ugyan nem következhettek be az előzetes felfedezések nélkül, ám gyakorlatilag nem eredményeztek új ismereteket, vagy nagyon keveset, már nem tekintem „felfedezésnek”. Annak vélem viszont mindazokat az utakat, amelyeket bátor emberek jóval a 15. század előtt megtettek, még akkor is, ha az általuk szerzett ismeretek nem hasznosultak, valamint azokat az aprólékos, tájak és emberi viselkedések, szokások, nyelvek megismerésére irányuló kutatásokat, amelyeket immár nem hajózók, nem konkvisztádorok, hanem amatőr vagy éppenséggel magasan képzett tudósok végeztek a 18–20. században, sőt folytatnak még napjainkban is. Ez annyit jelent, hogy felfedezőnek vélem Julianus barátot és korabeli társait, továbbá Ibn Battútát, Marco Polót, még ha nem is hajóztak, és végképp nem hódítottak meg semmit. Ugyancsak a felfedezők körében látom azokat a geográfusokat, botanikusokat, nyelvészeket, akik aprólékos munkát végeztek saját szakmájuk körében a Föld számos részén.

A magam részéről azt hiszem, hogy az ember „felfedező” volt attól a pillanattól kezdve, hogy két lábra állt. Ha nem lett volna az, úgy nem népesíti be a Föld szinte minden lakható részét. Akár egyetlen régióból, akár több helyről indult is el útjára, mindenképpen jóval előbb, évezredekkel korábban „hódította” meg a Földet, hogysem az első portugál hajós elkezdte volna pásztázni az Atlanti-óceán vizeit. Minden földrészre eljutott, és amikor a saját földjén idegeneket látott megjelenni, akik őt és földjét jöttek „felfedezni”, joggal mondhatta (volna): ezt a tájat az én őseim már régen felfedezték, rátok itt semmi szükség.

Mindazonáltal azt gondolom, hogy a 15. században elkezdődött folyamat a legnagyobb fordulat, a legnagyobb változás volt az ember történetében. Nagyobb, mint a korai birodalmak összeomlása, nagyobb, mint a Föld kicsiny részén a hűbéri társadalom megszerveződése, és azoknál a kétségtelenül impozáns eredményeknél is jelentősebb, melyeket Kínában vagy Indiában valaha is elértek. Mindezek a Földnek csupán egy kisebb-nagyobb részére fejtettek ki hatást, a „felfedezések” ezzel szemben a Föld minden zugát érintették. Nyersanyagok, élelmiszerek, élvezeti cikkek, növények, állatok cserélődtek, népek váltak lovasokká, holott előzőleg nem is volt lovuk; marha- és juhtenyészetek jöttek létre olyan övezetekben, ahol ezek az állatok nem voltak őshonosak; miközben az európaiak megtanultak pipázni, teázni és kávézni, sőt rákaptak az ópiumra is. Átalakultak az étkezés alapanyagai, ami hatott az emberi és állati szervezetre, az életkorra stb. Ráadásul néhány nyugat-európai központ hatalmas vagyonokat halmozott fel, amelyekkel azután vagy tudott élni, vagy nem.

Úgy vélem tehát, hogy a „globalizálódás” ekkor kezdődött, és ettől kezdve szüntelen tart mind a mai napig. Az élet számos szépsége ekkoriban kezdett kibomlani, hála a különböző kultúrák megismerésének, és minden konfliktus, amely a mát gyötri, ebben a korban, és annak elsősorban „hódító” jellegében gyökerezett. A felfedezések nélkül nincs gyarmati világ, a gyarmatok nélkül nincs dekolonizálás, és az utóbbi szerencsétlen, olykor elborzasztó végrehajtása nélkül nem alakul ki a mai világméretű káosz. Egyszóval, ha valaki bírálja a globális világ sötét oldalait, úgy szórja átkát a „felfedezőkre”, mert nélkülük nem indulhatott volna útjára az a folyamat, amely lassanként odáig jutott, hogy a világ részei, régiói, országai elszigetelten már egyáltalán nem képesek élni, mivel kölcsönös kiszolgáltatottság a sorsuk. A kiszolgáltatottság általános, és áll a legnagyobb, legerősebb egységekre is. Ám nyilvánvaló, hogy a függés nem egyforma mértéket ölt a különböző egységekben.

A mérték nagyon nem egyforma. Néhány gazdag és erős (vagy viszonylag erős) állam árnyékában a Föld egyes régióiban az emberek rosszabbul élnek, és több, más emberek által okozott sérelemnek vannak kitéve, mint a nomád, félnomád időkben voltak. Nos, a mai világ gyökerei a felfedezések korába nyúlnak vissza, és emiatt szükséges a kérdéssel újra és újra foglalkozni. Ebben a szükségben megfér egy nem tudományos, hanem alapismereteket kínáló könyv is.

Feltételek

Nyugat-Európa kora újkori történetét a diákoknak azzal a tanegységgel kellett kezdeniük, amely a szövés, fonás megújított technikájával foglalkozott. Ez viselte magán az ipari forradalom kitüntető címét. A textilipart érintő fejlesztések valóban megalapozták az iparág modernizálását, ez pedig maga után vonta, hogy az addig is működő nagyüzemek (bányászat, vasipar) mellett a textilipar üzemi méretei is növekedni kezdjenek. A folyamat nyilvánvalóan hatással volt az előállított termék mennyiségére is. Nem kétséges, hogy ezeknek a technikai újításoknak volt közük az ipar általános megújulásához, ám ahhoz számos további tényező is hozzájárult. Többek között hozzájárultak a felfedezések. Ha csak a textilipart nézzük, annak radikális fejlődése aligha képzelhető el az új nyersanyagforrások kiaknázása nélkül, és ugyanez vonatkozik számos további iparágra is.

Mindenekelőtt megjegyzendő, hogy az emberiség történetét állandóan a fejlesztés, fejlődés jellemezte, és voltaképpen csak tőlünk függ, hogy melyik lépést tekintjük forradalminak. A kő csiszolását, a vasekét, a kaszát, a szélmalmot, a malomkövek közötti őrlést, a gabonatáblák öntözését, a robbantást (puskapor), a könyvnyomtatást, a papírpénz használatát? A kézműipari szerszámok és eljárások is rendszeresen megújultak, hacsak nem éppen a míves tradíciókat akarták mindenáron megőrizni. Minderre való tekintettel lehet állítani, hogy a fonás és szövés technikájának megújítása önmagában véve is több tényezőtől függött, és még több feltételnek kellett teljesülnie ahhoz, hogy „ipari forradalomról” beszélhessünk.

Bonyolítja a kérdést, hogy a technikai fejlettségben a 16. századig Kína jóval megelőzte az európai gazdasági kultúrákat, és ezért választ kíván az a probléma is, hogy ettől kezdve vajon miért maradt le, és miért tört előre Nyugat-Európa? Elapadt a kínai invenció? Miután „feltalálták” az öntözést, a puskaport, az iránytűt, a papírgyártást, a könyvkiadást, a lapátkereket, a papírpénzt – hirtelen leálltak, és nem keletkezett egyetlen új ötletük sem? Vajon az úgynevezett „ázsiai feudalizmus” volt a gát? Vagy éppenséggel az, hogy a legfejlettebb kínai hajók nem indultak el e felfedezések útján?

Végeredményben ahhoz, hogy Európában kibontakozhasson az „ipari forradalom”, nem volt elegendő néhány, egyébként szellemes technikai újítás és az addig közösen használt földek kisajátítása sem a nagytulajdonosok által, hanem számos további előfeltételnek kellett létrejönni. Ezek között a felfedezések, a felfedezett részeken végrehajtott rablások, a megszerzett vagyonok, a meghódított területekkel kibontakozó egyenlőtlen kereskedés, valamint a széles körű rabszolga-kereskedelem nemcsak derekasan hozzájárult, de alapfeltételnek tekinthető. Ellene lehet vetni ennek, hogy az ipari forradalom, és ezzel együtt a kapitalizálódás, másutt is lebonyolódott, és nem csak a felfedezésekben élenjáró néhány országban. Ez igaz, ám a folyamatnak valahol kezdődnie kellett, és a startpisztolyt néhány felfedező országban, Britanniában, Hollandiában és Franciaországban sütötték el. A portugálok és a spanyolok élenjártak a felfedezésekben, a hasznosításban azonban lemaradtak.

Úgy tűnik, hogy néhány nyugat-európai országban a szükségből csináltak erényt. Mivel a Kelet felé hajózást előbb az arabok, azután a törökök akadályozták, az Atlanti-óceán partjainál tevékenykedő hajósok ezt az irányt vették fel, mihelyt már képesek voltak nagyobb tengeri utakra is alkalmas hajókat építeni. Az utóbbi feltételnek elsőként a normannok tettek eleget, és ők Izlandról indulva el is jutottak Grönlandig, sőt partra szálltak a mai Kanada területén is. Ezt a kalandot azonban sokáig senki sem követte, és a Grönlandon létesített telep apránként felszámolódott. Az ott szerzett tapasztalatokat sem az izlandiak, sem a norvégok, sem a britek nem hasznosították. A jelentős európai kereskedő-, hajózóvárosok, úgymint a Hanza-városok, továbbá az itáliai Velence és Genova egyaránt Kelet felé tájékozódott, és hajóik az Atlanti-óceánra nemigen jutottak ki.

A lehetőség, illetve a szükség a 15. században lépett előtérbe, és ettől kezdve már nemcsak maguk a hajósok és az őket támogató kereskedők, de apránként a királyi udvarok is a „felfedezések” mögé álltak. Ekkor már tengeri hajózásra alkalmas hajókat építettek, felszerelésükhöz hozzátartozott az iránytű, amit eredetileg Kínában használtak, és többé-kevésbé elfogadható térképek is készültek. A vállalkozásokat a feltételezett nagy gazdagságok, a kincs, az arany és a fűszerek megtalálása éltette az első időkben. Később ehhez új szempontok járultak.

Bármerre is jutottak el a felfedezők, ha aranyat és más kincset nem is találtak, feltétlenül rábukkantak óriási művelhető, kiaknázható földekre, hatalmas új nyersanyagforrásokra (gyapot, só-, ezüst- és vasbányák, Európában ismeretlen növény- és állatfajok), új élelmiszerekre, élvezeti és hangulatmódosító szerekre (dohány, ópium) és egy olyan embertömegre, amely a többi terméket előállíthatja. A kizsákmányolás mértéke és a körülmények következtében ennek a munkaerőnek nagy része Amerikában, az elsőként felfedezett kontinensen jórészt elpusztult, ám ezt az Európából érkező telepesek bepótolták Afrikában beszerzett rabszolgákkal. Végeredményben létrejött az első és az egyetlen olyan társadalom Amerika közepén és déli részein, amelyben a terméket kizárólag rabszolgák állították elő. Ehhez hasonló rendszerrel az ősi birodalmak esetében nem találkozni, és hasonló helyzet a felfedezések nyomában sem alakult ki más földrészen.

A folyamat hatalmasra tágította a piacot. A feltételek mindegyike a technikán kívül keletkezett, ám automatikusan maga után vonta a technikai fejlesztéseket. Méghozzá nem kizárólag az európai textiliparban, de a hajózásban, a vasiparban, a bányászatban, a mezőgazdasági kultúrában, valamint számos más tekintetben is.

A piac kiszélesedése és a megfelelő létszámú és egyre növekvő emberi munkaerő biztosítása viszont már olyan volumenű társadalmi átalakulásnak volt a következménye, amelyet önmagában véve is egy csendes forradalomként lehet aposztrofálni. Ehhez át kellett alakulnia a mezőgazdaság egész szerkezetének, el kellett indulnia egy gyors és egyre gyorsuló városiasodásnak, amely viszont a textilipar modernizálásán kívül számos más iparág technikai fejlődését, az ipari céhek működésének átalakítását, a városi közigazgatás megújítását is magában foglalta.

A társadalmi szokások átalakulását Európában az is szolgálta, hogy az étrendbe bekerültek addig ismeretlen élelmiszerek, és az állatok tápláléka is megváltozott. Ezt elsősorban a burgonya és a kukorica megjelenése idézte elő, amelyeknek az elfogadása Európában nem ment egykönnyen. Az új, addig ismeretlen zöldségek és gyümölcsök fogyasztása is kedvezett a népszaporulatnak. Átkerült Amerikából a pulyka is, hogy gyönyörködtesse az európai előkelőséget, majd bekerüljön a köznapi ennivalók körébe. Több és vegyesebb ennivaló hosszabb életet, több ember több fogyasztót és munkáskezet is jelentett. E folyamatnak beindult a fordítottja is. Elterjedt a ló-, a szarvasmarha- és a juhtenyésztés olyan helyeken, ahol ezeket az állatokat eleddig nem is ismerték, keveredni kezdtek a növények, a fák és a virágok is. Egyelőre kis lépésekkel ugyan, de elkezdődött a Föld lakóinak, gazdálkodásának, szokásrendjének egyneműsödése, amelyet globalizálódásnak szokás nevezni.

A nagy gazdasági és társadalmi váltás előfeltétele volt az is, hogy az európai nagybirtokos osztály mind több tagja rájöjjön, hogy jobbágyai, parasztjai sanyargatása helyett másként is haszonra, sőt a korábbiaknál nagyobb haszonra tehet szert, ha valamilyen módon bekapcsolódik az üzleti életbe. Azokban az országokban, amelyek rohamos fejlődésnek indultak, ez a mentális és egyúttal gyakorlati váltás sokféleképpen megtörténhetett. Több esetben azonban nem történt meg, és ahol nem volt ilyesfajta társadalmi mozgás, ott hamarosan lemaradástól és nemzetközi értelemben is visszaszorulástól kellett tartani.

Az ugráshoz elengedhetetlen volt, hogy legyen befektethető tőke, ezt valakik felhalmozzák és hasznosítsák, és legyen egy rendszeresen táguló piac (a már említett, lehetőleg olcsó nyersanyagforrás mellett). A befektethető tőkét, amelynek az eredetét nem volt szabad kutatni az ismert mondás szerint, szintén többféle módon lehetett biztosítani. Származhatott a tőke a felfedezésekre támaszkodó távolsági kereskedelemből, amelynek egy részét teljes joggal lehet rablásnak nevezni. Ha valaki elég okos volt, akkor az idegenben kisajátított földet, erdőt, tavat is kiaknázhatta úgy, hogy azután további, esetleg ipari befektetéseket eszközöljön. Biztosíthatta az „eredeti tőkét” a szerencse, ha valaki rátalált egy gazdag arany-, ezüst- vagy gyémántlelőhelyre (később bőven buzgó olajforrásra). Akár az ingyen levadászott bivalyok bőréből vagy értékes szőrmék eladásából is meggazdagodhatott valaki, és a pénzét „megforgathatta” más gazdasági ágazatokban is. A felsoroltak mindegyike szaporíthatta (vagy elveszthette) megszerzett tőkéjét, ha pénzügyi műveletekbe kezdett, vagy játszott a tőzsdén. Mindez a felfedezésekhez kapcsolódott.

Ehhez hozzájöhetett az az összeg, amelyet földek leadása árán a birtokosok szereztek meg, és használták a továbbiakban tőkeként. Ez a szokás Európában, és elsőként Svédországban, alakult ki, ahol a kormányok a megváltott földet telepítésekre használták, a megváltási összeg viszont bekerült valamilyen üzleti vállalkozásba. (Magyarországon a kapitalizálódást korlátozta, sőt akadályozta, hogy az állam ugyan megígért megváltási összeget a felszabadított jobbágytelkek fejében, ám ezt sosem fizette ki.) Mindemellett volt a tőke felhalmozásának és értékesítésének egy jóval lassúbb, ám – ha e vonatkozásban szabad ilyen szavakat használni – tisztességesebb és elfogadhatóbb módja is. Sok iparos és kiskereskedő „verte fogához a garast”, főként Skandináviában és Hollandiában, azért, hogy az üzemét jobban megalapozza, fejlessze és bővítse. Ez az óvatos „forradalom” egyúttal magában foglalta, hogy az egykori birtokosok a leadott földért járó megváltási összegeket olyan hagyományosnak tekinthető iparágakban kamatoztatták, amelyek sok munkáskézre szorultak. Elsősorban Norvégia és Svédország tartott ki az itt is hagyományosnak tekinthető vasipar mellett az erdőhöz és a tengerhez kötődő iparoknál (fakitermelés, fafeldolgozás, halászat, halipar stb.). Emellett több ország kormánya tudatosan segítette a mezőgazdasági termelést és az agráripart. Nyilvánvaló, hogy ezek a fejlesztések is csak akkor lehettek sikeresek, ha a termékekkel piacra találtak.

Ahhoz, hogy a megszerzett tőke vállalkozásba kezdjen, a tőke tulajdonosának valamennyire látnia kellett a piac ígéretét. A 12. vagy 13. századi Európában egyetlen takácsnak, szabónak vagy aranyművesnek sem juthatott az eszébe, hogy a termelését megkétszerezze, mert pontosan tudta, hogy nem számíthat annyi vevőre. A belpiaci helyzet azonban idővel, előbb lassan, majd felgyorsulva, változni kezdett. Olyan társadalmi és részben az állam által irányított változások következtek be, amelyek által elkezdődött a középrétegek számszerűleg már jelentős megjelenése. Az állam tisztségviselői mindenütt szaporodtak, a városok és települések adminisztrációja mind több ember részvételét követelte meg, és nőtt a tanítók, tanárok, felcserek, orvosok, jogászok és más értelmiségiek száma. Többségük a növekvő városokban tömörült, és már a vidéki birtokosság is tartott fenn városi lakóhelyet. Ott voltak még a hagyományos iparosok és kereskedők. A felsorolt csoportok együttesen már egy jelentős városi piacot formáltak. Hozzájuk jöttek még a frissen érkező, eredetileg vidéki munkakeresők, akiknek a fizetési kapacitása ugyan alacsony volt, de bizonyos cikkekre mégiscsak vevők voltak. Ezek a városlakók lassan leszoktak arról, hogy szükségleteiket saját maguk elégítsék ki. A fogyasztási cikkek a városokban átalakultak áruvá.

A külső piac bővült automatikusan is, amennyiben az igények több országban növekedtek, és ez növelte az országok közötti kereskedelem volumenét. Sokkal nagyobb jelentősége volt azonban az addig nem létező külpiacok megszerzésének, amihez a kibocsátó országok kereskedői és – az ő közvetítésükkel – termelői elsősorban a „felfedezések” révén jutottak hozzá. Ebből a szempontból nyilvánvalóan azok a kereskedők, termelők és országaik jutottak előnyös helyzetbe, amelyek elsőként beszálltak a nagy versenybe, amely a 15. században vette kezdetét. Ők ugyanis a felfedezett területeken a hozzájuk képest messze elmaradott bennszülöttekkel szemben olyan eszközöket tudtak alkalmazni, amelyek fantasztikus előnyökhöz juttatták őket, méghozzá nemcsak az elhódított hatalmas területek őslakóival, de minden más országgal szemben is, amely nem vett rész a „felfedezésekben”. Később a védekezésre nem képes, elmaradott országok nagy részére kényszerítettek rá egyoldalú kereskedelmi szerződéseket. Ez elsősorban ázsiai államok esetében vált jellemzővé. Aki nem tudott bekapcsolódni ebbe a tengeri, felfedező versenybe, szükségszerűen lemaradt, ott a modern ipar később indulhatott fejlődésnek, és az egész folyamat „követő” jelleget öltött. A megszerzett vagy függő helyzetbe juttatott területek, illetve országok viszont kiszolgáltatottakká váltak.

A technika kérdésére visszatérve az eddigiekhez hozzá kell fűzni, hogy a technikai fejlesztés, méghozzá nemcsak egyes ipari ágazatokban, de főként a hajózásban, egyszerre volt a felfedezések egyik kiindulópontja, iniciátora, valamint további következménye. Egyébként az igazi nagy áttörés a tőkés gazdálkodás tekintetében akkor történt, amikor egy merőben új meghajtó erőforrás jelent meg, amelyet úgy hívtak, hogy gőzenergia. Bármekkorára növekedett is megelőzően valamely üzem, vagy akár hajó, mindegyik csak az emberi és állati erőre támaszkodhatott, illetve fel tudta használni a szelet és a vizet. Senki sem tudta elképzelni, hogy egyszerű trükk segítségével gépeket lehet üzemeltetni, hajókat mozgatni és hatalmas, egybeépített szekereket, szerelvényeket lehet vontatni. Miután mindez kiderült, a technikai fejlődés többé nem ismert határokat, úgyhogy az egymást követő „ipari forradalmakat” már összeszámolni is nehéz. A szó eredeti értelme el is veszett, mert tagadhatatlan, hogy nem egy ipari forradalomról, hanem szüntelen technikai robbanások sokaságáról van szó.