Értékteremtők
2016

ÍRTA ÉS ÖSSZEÁLLÍTOTTA

LÁSZLÓ ÁGNES

Kossuth Kiadó

Tartalom

A XXI. Század Társaság Hazám-díjának megalapítása

BARANYI FERENC

„Nem lekötelezett, hanem elkötelezett költő maradtam”

KERES EMIL

„Nem lehettem más, csak színész”

MAURER DÓRA

„Mindig is európainak éreztem magam”

SNÉTBERGER FERENC

„Nekem a zene az életem”

SZABÓ ISTVÁN

„Mindenkinek a Szabó Pistája voltam, vagyok”

UNGVÁRI TAMÁS

„A szabadság ott van, ahol én vagyok!”

FERENCZI KRISZTINA

Arcél – kortársaink arcképcsarnoka  Ferenczi Krisztina  Bencsik Gyula interjúja

Részlet Ferenczi Krisztina az Orbán-vagyonok nyomába című könyvéből  Bevezető

Balogh Gyula  Kendőzetlen őszinteséggel

Ferenczi Krisztina  SZÉL, TE NYÁRI SZÉL

Impresszum

A XXI. Század Társaság
Hazám-díjának megalapítása

I.

A XXI. Század Társaságot – a történelmi jelentőségű XX. Század Társaság példáját, értékelveit és hagyományait fölelevenítve – 2000. január 31-én alapította meg harmincöt tudós és közéleti személyiség. Eltökélt szándéka, hogy független társaságként aktív és innovatív fóruma legyen a gyökeresen új kérdések és kihívások elemző, megoldást ígérő megvitatásának egy igazságosabb társadalom megteremtése elkötelezett híveként.

Mindezek keretében úgy véli, hogy megkerülhetetlen újragondolni a szűkebb és tágabb értelemben vett értelmiség szerepét, hivatását, felelősségét a megváltozott világtörténelmi viszonyok között s egyben a magyar társadalomfejlődés sajátosságait hangsúlyosan figyelembe véve. E szerep és felelősség bonyolultabb, mint az elmúlt századokban volt; lényege azonban vélhetően változatlanul ugyanaz: a szellemi kezdeményezés, a lehetséges jobbító megoldások felvázolása, az igazságosságra törekvés példamutatása, az egyes ember és az egész társadalom eszméltető mozgósítása.

A XXI. Század Társaság mindezek szellemében 2001. október 31-én megalapította József Attila szonettkoszorújának címéről: a Hazám-ról elnevezett díjat, amit az arra érdemes hét személyiségnek adományoz évente héttagú kuratóriuma javaslatára értékőrző és értékteremtő életművük elismeréseként a magyar történelem első köztársasága kikiáltásának napján, november 16-án.

II.

1. A Hazám-díj 15. alkalommal kerül átadásra.

2. József Attila 1937-ben, halála évében írta a Hazám című, hét szonettből álló költeményét. Sem József Attila, sem fölbecsülhetetlen értékű életműve, sem a Hazám nem szorul arra, hogy magyarázzuk: miért is közkincs és mérték számunkra – s meggyőződésünk szerint nem csupán Magyarországon, de Európában, sőt ezen az „Akár egy halom hasított fa, / hever egymáson” világon is.

3. A Hazám (más „nagy” versei mellett) esztétikai, szociológiai, történelmi tanúságán és tanulságán túl jelképi erejű és értékű is.

4. A versről elnevezett díj mindazt magába sűríti és remélhetően szétsugározza, amit maga a költemény teljességében jelent.

5. A díjat a Hazám szonettkoszorú szellemiségét teljesítményében, értékében folytató és újrateremtő azon hét személyiségnek adományozza életművéért a XXI. Század Társaság, akiket az adott esztendőben arra érdemesnek ítél.

6. A díj elnevezése – a konkrét verstől eltekintve – önmagában is jelképezi azt a személyes, bensőséges és átélten őszinte viszonyulást múltunkhoz, jelenünkhöz és jövőnkhöz, amit a haza fogalma jelent.

7. A díj átadására a rövid életű, különböző külső és belső okok és körülmények miatt elbukott első magyar köztársaság kikiáltásának napján, november 16-án kerül sor.

8. A díj a feledés elleni emlékezést, valamint példát adó értékeink megbecsülését szolgálja.

HAZÁM-DÍJ 2015

BARANYI FERENC
költő, műfordító

KERES EMIL
színművész

MAURER DÓRA
grafikus

SNÉTBERGER FERENC
zeneművész

SZABÓ ISTVÁN
nádudvari nyugalmazott tsz-elnök,
paraszt- és agrárpolitikus

UNGVÁRI TAMÁS
író, irodalomtörténész

POSZTUMUSZ HAZÁM-DÍJ:

FERENCZI KRISZTINA
színművész, író, újságíró

AZ EDDIGI DÍJAZOTTAK

Augusztinovics Mária [†], Bacsó Péter [†], Bálint András, Bari Károly, Benkő Samu, Berek Kati, Bitó László, Bodor Pál, Borbándi Gyula [†], Cselőtei László [†], Csengery Adrienne, Czeizel Endre [†], Domokos Géza [†], Enyedi György [†], Erdélyi Zsuzsanna [†], Erdős Tibor, Fejes Endre [†], Fejtő Ferenc [†], Féner Tamás, Ferge Zsuzsa, Fischer Iván, Gaál István [†], Garas Dezső [†], Grendel Lajos, Halász Judit, Hankiss Elemér [†], Haraszty István, Horn Péter, Horváth Teri [†], Hovanyecz László – posztumusz Hazám-díj [†], Hubay Miklós [†], Huszár Tibor, Ilia Mihály, Jancsó Adrienne [†], Jancsó Miklós [†], Juhász Ferenc, Kaján Tibor, Kallós Zoltán, Kántor Lajos, Kass János [†], Kállai Ferenc [†], Kányádi Sándor, Kertész Ákos, Keserű Ilona, Kokas Ignác [†], Konok Tamás, Kornai János, Korniss Péter, Kosáry Domokos [†], Kósa Ferenc, Kovács András, Kurtág György, Láng István, Makk Károly, Markó Béla, Marton Éva, Marx György [†], Máthé Erzsi, Melis György [†], Molnár Piroska, Nagy Károly, Novák Ferenc, Ormos Mária, Ördögh Szilveszter – posztumusz Hazám-díj [†], Pataki Ferenc, Perényi Miklós, Petrovics Emil [†], Pécsi Ildikó, Ranschburg Jenő [†], Rolla János, Romány Pál, Rubik Ernő, Sajdik Ferenc, Sánta Ferenc [†], Sára Sándor, Sárosi Bálint, Schéner Mihály [†], Seregi László [†], Solymosi Frigyes, Somlyódy László, Sütő András [†], Szabó István, Szabó Magda [†], Szabó Zoltán, Szakcsi Lakatos Béla, Szécsényi Ferenc [†], Szigeti László, Szilágyi István, Szinetár Miklós, Tokody Ilona, Tóth István, Törőcsik Mari, T. Sós Vera, Ujfalussy József [†], Vajda György, Varga Imre, Végel László, Vekerdy Tamás, Zsámbéki Gábor.

A HAZÁM-DÍJ
KURATÓRIUMÁNAK TAGJAI

DR. VÁMOS TIBOR
akadémikus, villamosmérnök,
a kuratórium elnöke

ÁGH ATTILA
professor emeritus, politológus

GÖNCZÖL KATALIN
professor emeritus, kriminológus

KOCSIS ANDRÁS SÁNDOR
a XXI. Század Társaság elnöke

ROMSICS IGNÁC
akadémikus, történész

SPIRÓ GYÖRGY
író

DR. VARGA GYULA
professor emeritus, közgazda

BARANYI FERENC

Baranyi Ferenc költő. Irodalmi nagyhatalmi státuszunk és költőkből sűrűn lakott hazánk bizonyítékául – a mester Babits Mihály, és megannyi mások után, mi több, Nádasdy Ádámmal páros versenyben – Baranyi Ferenc is lefordította Dante Isteni színjátékát.

Kaput nyitni a világra, tolmácsnak lenni pótolhatatlan „közmunka”. Ennek megfelelően, közmunkás javadalmazással együtt.

Most tehát már Baranyi Ferenc nyelvén is szól nekünk a szigorú dantei üzenet:

„Fogjátok fel, mire vagytok teremtve,

nem arra, hogy éljetek, mint a barmok,

hanem erény s tudás útját követve.”

Baranyi Ferenc szelíd, halk szavú ember, de nagyon is harcos, kemény szavú, politizáló költő. Poeta doctus. Ő mondta: „Egész pályafutásom alatt törvény volt számomra, hogy ne csak magyarul – hanem magyarán is szóljak.”

Nyilatkozat című versének egy részét idézve szeretném a költő ezen szavait megerősíteni:

„Akkora a tülekedés

a damaszkuszi úton,

hogy odaférnem szinte lehetetlen.

Tehát – már csak a helyszűke miatt is –

maradok, aki voltam,

s aki halálomig lenni szeretnék:

… költő, aki nem nyughat addig,

amíg ember embert alázhat –

nevében a szent egyenlőségnek.

Csak ennyit akartam mondani

tudomásulvétel végett.”

Baranyi Ferenc műfordítói és költői teljesítményét, s példamutató emberi tartását kívánjuk elismerni a Hazám-díjjal

VARGA GYULA PROFESSOR EMERITUS LAUDÁCIÓJA A HAZÁM-DÍJ ÁTADÁSÁN

„Nem lekötelezett, hanem elkötelezett költő maradtam”

– Van szerelem bevallhatatlan, / vállalt nyugalmad őrzöd abban, / te döntöttél ekként magadban: / titok legyen, bevallhatatlan.

Az Elmondhatatlan vallomás című versének első négy sorát idézem. Beszélne a bevallhatatlan szerelmeiről?

– A szerelem végigkísérte az életemet. Úgy éltem, ahogyan azt Petőfi Sándor mondta: „Szabadság, szerelem! E kettő kell nekem”. Számtalan verseskötetemnek két döntő és fontos témaköre volt, a közéleti – a társadalmi problémákat feszegető versek – és a szerelmes versek. A bevallhatatlan szerelmek pedig végül mégis bevallódtak. Költő lévén a legszemélyesebb, a legszubjektívebb műfajt, a lírát képviselem, amelynek lényegét Karinthy Frigyes úgy fogalmazta meg, hogy „Nem mondhatom el senkinek, elmondom hát mindenkinek”. Azaz a versben olyasmit ír le az ember, amit a legjobb barátjának sem mond el, mert annyira intimnek tartja, de ha versben fogalmazza meg és publikálja valahol, akkor elvileg mindenkinek elmondja azt, amit a legjobb barátjának sem mondana el. Egy-egy versem után szinte hátrahőkölök, amikor elolvasom, hogy „Jézus Mária! Itt van a papíron, kigyütt, akkor most mit csináljak vele? Publikálom, aztán le fogok bukni.” De ezt a költőnek vállalni kell. De, hogyan értessem meg most a világgal, hogy a szerelmek a házasságom mellett kísérték végig az életem. A házasságom volt a biztos talaj a lábam alatt, ahova mindig visszahulltam, mint a föl-földobott kő. A feleségemmel tinikorunkban ismerkedtünk meg Monoron, ő tizenhat éves volt, én tizennyolc és szerelemből házasodtunk össze évekkel később. Az évek múlásával aztán a nejem átlépett a szeretteim sorába, oda ahol anyám, húgom meg a hozzátartozóim álltak. Nekem, a lírikusnak, mint tápszerre, úgy volt szükségem a szerelemre továbbra is. A szerelem olyan mozgatóerő, amely nemcsak szerelmes verseket inspirál, de minden más témában fogékonyabbá, lendületesebbé teszi az embert. Egy alkotónak erőforrás is a szerelem, és én megkaptam ezt az erőforrást a házasságom mellett. A nejem glóriát érdemel azért, hogy végigasszisztálta mellettem úgy, hogy közben nagy fájdalmakat okoztam neki. Szerettem és próbáltam bevallhatatlanná tenni a szerelmeimet, hogy ne szenvedjen az én bevallásaimtól, de ez nem sikerült, mert a vers lebuktatja az alkotóját. Ennek ellenére ő mégis vállalta ezt az életet, és nem győzök eléggé hálás lenni neki azért, hogy levette a vállamról a hétköznapi feladatok gondját. Nem kellett hivatalokba járni, ügyeket intézni, közértben vásárolni, és minden időmet a munkámnak, az alkotásnak szentelhettem. Ami a szerelmeket illeti, ezek nem plátói szerelmek voltak. Nagyon is perfektuálódtak és szép emlék maradt valamennyi. Ha bármelyik régi szerelmemmel összetalálkozom az utcán, megörülünk egymásnak, és nincs ebben a találkozásban semmilyen feszengés. Békésen váltunk el, akkor is, ha én hagytam el őket és akkor is, ha engem hagytak el. Feldolgozni nehezebb volt, de sikerült. Sőt a szerelmeimet nem csupán a verseimben örökítettem meg, de összeállítottam róluk egy kötetet, amelynek az volt a címe, hogy: Az én hetedik ajtóm. A kékszakállú herceg mintájára kinyitottam a hetedik ajtómat, és ez a könyv olyan lányok fényképét, nevét tartalmazta, akik verset váltottak ki belőlem. A kép mellett ott volt egy rövid leírás kapcsolatunk történetéről, utána egy vers teljes terjedelemben és azoknak a verseknek a címei, amelyeket hozzá írtam, nehogy az irodalomtörténészeknek találgatniuk kelljen, hogy melyik vers kihez szól.

– Sohasem volt lelkiismeret-furdalása?

– Persze hogy volt. De erre inkább a Don Giovanni az utolsó szó jogán című versem néhány sora ad pontos választ:

… láncolt lelkek körében / szabadon élni vétkes vakmerőség. / S habár pár pillanatra átrepültek / vétkem szárnyán egy más dimenzióba / ahova mindig vágytak, ám a merszük / a szorongás fojtásában kihamvadt: / halált érdemlek, nincsen semmi kétség. / Alázatos, erényes (értsd: unalmas) üdvözültek közt nincsen semmi dolgom / bár hízeleg, hogy megvetése alján / irigység zaccosul mindegyiküknek. / Inkább a poklot vállalom, ahol nem kényszerülök feladni önmagam, mert / a gyehenna tüze sem éget úgy, mint / maró lángja a lelkiismeretnek.

– A bölcsészkaron, magyar–olasz szakon végzett, és ez azt sugallja, hogy irodalmárnak, műfordítónak készült. Mikor kezdett az újságírással kacérkodni?

– Az igazság az, hogy újságíró szakra akartam menni, de amikor felvettek, már csak harmadév indult belőle, mert megszűnőben volt az egyetemi szintű újságíróképzés. Így váltottam át tanári szakra. Ha 1955-ben, amikor leérettségiztem, felvesznek, akkor még más lett volna a helyzet. Akkor viszont még osztályidegen voltam, és egy évig segédmunkás lettem a Nyugati pályaudvar szerelésvezetőségén, majd egy évig a monori OTP-fiókban pénztárosként dolgoztam. 1957-ben jutottam be az egyetemre, és nem véletlenül választottam a magyar mellé az olasz szakot. Gyerekkorom óta operaőrült voltam, a legszebb operák Olaszországban születtek, és a döntésemben a praktikum is közrejátszott. 1956-ban sok egyetemista megpattant, és akkor, úgy fű alatt pótolták, felvételi nélkül a létszámot. Hallott erről Borsányi Jancsi barátom, akit pár évvel korábban a Szent László Gimnáziumban Herczeg Gyula tanár úr tanított, aki aztán az egyetem olasz tanszékén lett adjunktus és ajánlólevelet írt neki, hogy vegyenek föl engem egy ilyen megüresedett helyre. Elmentem Herczeg Gyulához, kiderült, hogy az üres helyek beteltek, de szerzett nekem vendéghallgatói engedélyt, amellyel bejárhattam az órákra, és azzal biztatott, hogy a következő tanévben biztosan fel fognak venni. Gőzerővel kezdtem a nyelvet tanulni, mert az operák tenoráriáinak a szövegeit óbégattam olaszul, de nem tudtam, hogy mit óbégatok. Százasával tanultam a szavakat és Zambra Szidónia nyelvgyakorló óráira jártam, és amikor a felvételi vizsgára került sor, az már szinte formalitás volt. Akik felvételiztettek, már ismertek és a képességeimet is felmérték. Még vendéghallgatóként beültem Kardos Tibor professzor úr Manzoni-szemináriumára, ahol hangosan kellett olvasni a Jegyeseket, az I promessi sposi-t és közben kapásból fordítani. Az első ilyen szemináriumon még fonetikusan olvastam az olasz szavakat, úgy, ahogyan írva van, nem ahogyan ki kell ejteni. Kardos professzor rám nézett és azt kérdezte: honnan szalajtottak téged, fiam? Én pedig megsemmisültem. Ő pedig a továbbiakban levegőnek nézett. Ez akkor olyan dacos dühöt váltott ki belőlem, hogy annak meglett az eredménye. Pár hónappal később a szemináriumon véletlenül rám bökött és maga is elcsodálkozott a változáson.

– Honnan ered az operák iránti szenvedélye? Muzsikusnak készült?

– Ma már hihetetlen, de az operák iránti érdeklődésem a nyáregyházi erdőben kezdődött. ceglédhez közel, Pilisen születtem, ami akkor, 1937-ben még szlovák nemzetiségi falu volt és 2005-ben kapta meg a városi rangot. Az édesapám ott volt segédjegyző, édesanyám meg Albertirsán tanított, ahova biciklivel járt naponta. Két évvel később, amikor a szomszédban, Nyáregyházán a főjegyző nyugdíjba ment, apámat nevezték ki a helyére és mi átköltöztünk oda, ahol még vasútállomás sem volt és ma sincs. Budapestre járó diákként Pilisig kellett utaznom, és utána biciklivel vagy gyalog tettem meg az öt kilométeres utat Nyáregyházáig. A barátaimmal gyakorta indiánoztunk a nyáregyházi akácerdőben, és több alkalommal beleütköztem egy sírkőbe, amelyre egy lant volt rávésve, és egy név: Schodelné. Magányos, titokzatos sír volt, Nyáry Pál sziklasírjától tízméternyire az erdőben. Kérdezősködni kezdtem, főleg az erdészt faggattam arról, ki volt Schodelné, és ő csak annyit mondott, opera-énekesnő. És mi az, hogy opera? – kérdeztem. A válasza: olyan színdarab, amiben csak énekelnek – nagyon tetszett nekem. Később derült ki, hogy Schodelné Klein Rozália, 1938-tól az Erkel-féle operatársulat európai hírű énekesnője volt. Ez a társulat úgy jött létre, hogy 1837-ben alakult meg a Pesti Magyar Színház, a későbbi Nemzeti Színház, és akkor az operatársulata olyan lelkes amatőrökből állt, mint többek között Déryné, udvarhelyi Miklós, Szerdahelyi és mások. És 1838-ban hazahozták Hamburgból Schodelné Klein Rozáliát, aki már akkor európai operaházakban énekelt.

– Hogyan került a sírja Nyáregyházára?

– Nagy díva volt és Nyáry Pálnak, a Nemzeti Színház akkori intendánsának és Nyáregyháza földesurának a szeretője, a tizenkilencedik század közepén. Nyáry Pál pedig túl azon, hogy földesúr volt, Pest megye alispánja és a Békepárt elnöke is volt. Nagyon szép, romantikus szerelem szövődött közöttük, ami úgy ért véget, hogy a szabadságharc bukása után Nyáryt bebörtönözték Königgrätz várába, Schodelné pedig otthagyta a világot jelentő deszkákat, leköltözött Nyáregyházára gondozni Nyáry Pál jószágait, birtokait. Szerelme kiszabadulásáért is kilincselt, de eredménytelenül, és előbb halt meg, még Nyáry Pál szabadulása előtt, ezért ott temették el a birtokon, az akácerdőben. Nyáry hazajött, és amikor meghalt, a közelébe temették. Egymás mellé nem lehetett, mert nem voltak törvényes hitvesek. Még egy kultúrtörténeti érdekesség Schodelnéről. Talán kevesen tudják, hogy neki köszönhetjük a Normafát. A Nemzeti Színház művészei akkoriban minden vasárnap a budai hegyekbe kirándultak csapatostul és kedvtelésből ott produkálták egymásnak magukat. A prózai színészek szavaltak, az énekesek daloltak, és egy ilyen kiránduláson Schodelné Klein Rozália olyan szépen énekelte el a Bellini-operából, a Normából a „Casta diva” kezdetű áriát, hogy a fellelkesült művésztársak a híressé lett bükkfát elnevezték Normafának. Az a fa már nincs meg, de ültettek a helyébe háromszor is másikat és egy emléktáblán is olvasható a története. Ez a sírkő volt tehát az első impulzus, amely az opera műfaja felé terelgetett. Aztán ceglédre kerültem zeneiskolába, amelynek egy kikopott öreg tenorista, Regi bácsi, azaz Szirmay Reginald volt az igazgatója. Ott ért a második impulzus. A tanév végén, amikor mi, növendékek eljátszottuk a vizsgadarabjainkat, olyat, mint a Hazatérő vidám földműves meg a Für Elise és ehhez hasonlókat, akkor a végén jött Regi bácsi, és egy-két operaáriával megkoronázta a mi koncertünket. Ott hallottam először operaáriákat, olyanokat, hogy „Az asszony ingatag, úgy hajlik, mint a nád” meg cavaradossi áriáját, hogy „úgy vágyik élni”, és ezek Regi bácsi torkából törtek elő.

– A szülei választották a zeneiskolát?

– Igen, mert felismerték, hogy jó a hallásom, és látták, mennyire érzékenyen reagálok a zenére. Emlékszem, három-, négyéves lehettem, lázas betegen feküdtem az ágyban, és anyám, aki tanítónő volt és időnként otthon zongorázott, azt kérdezte: Mit hozzak neked, kisfiam? Játszd el az „Ott túl a rácson”-t – válaszoltam és esküszöm, hogy a zene a gyógyulásomat is meggyorsította. Nyáregyházáról már hétévesen átjártam Pilisre zongorát tanulni Anikó nénihez, aki zongoratanárnő volt. Kollégiumban laktam cegléden, az iskolában egy padban ültem Markovics Ferenc fotóművésszel, és délutánonként mentem zongoraórára, az államilag engedélyezett zeneiskolába. Akkoriban azt gondoltam, hogy ha megnövök, operakomponista leszek.

– Miért történt ez másként?

– Gimnazista koromban, Monoron, a református templomban én voltam a kántor és Bach-fúgákat meg egyebeket játszottam, de feszegettem a határaimat, és amikor a hívek vonultak kifelé a templomból, olyan világi zenéket játszottam, mint Fibich: Poem meg cavaradossi áriája. Ezt még eltűrte a tiszteletes úr, de amikor arra vetemedtem, hogy a Bendzsódalt nyomtam a Porgy és Bessből, azt már szóvá tette, de még nem rúgott ki. A baj akkor következett be, amikor felvirradt húsvéthétfő napja, és olyan alaposan locsoltam meg a lányokat, hogy az esti istentiszteletre jól bepityókálva kerültem az orgona mellé. Úgy összekevertem a zsoltárokat, hogy másnap a tiszteletes úr kénytelen volt elbocsátani. Itt kaptam gellert, itt ért véget a zenészkarrierem, és térültem el a literatúra felé. Még hezitáltam egy ideig, hogy az érettségi után a Zeneakadémiára vagy a bölcsészkarra jelentkezzem, de a bölcsészkart választottam.

– Hova járt gimnáziumba és hol érettségizett?

– Már az általános iskola hetedik–nyolcadik osztályát itt, Budapesten végeztem el, úgy, hogy a nővéremmel együtt apám barátjánál laktunk a Károly körúton, majd a Lónyay utcai Református Gimnáziumba írattak be a szüleim, mert református papnak szántak. Egy évig tanultam ott, mert az iskolát államosították, és másodiktól a Kölcseybe kerültem. Azért oda, mert az a ceglédi vonalhoz közel esett. Bejáró voltam, és naponta jöttem be vonattal a Nyugatiba. Ott is érettségiztem, de társadalmi életet Monoron éltem. A monori lányoknak udvaroltam, Monoron voltam színjátszó és kántor is.