KATI HIEKKAPELTO

Védtelenül

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © Kati Hiekkapelto

Hungarian translation © G. Bogár Edit, 2016

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-293-569-0

Robertnek, Ilonának és Ainónak

Forró szél fújt a hegyszorosban, maga előtt hajtva az afgán határvidék kiszámíthatatlan fenyegetését. A levegő vibrált a nap izzásában, minden hangtalan volt. A horizonton előbukkant egy folt, amely gyorsan növekedni kezdett. Egy autó. Terepjáró, tele emberekkel. A platón a szuronyos puskacsövek, a gyilkos Moszin-Nagantok és Kalasnyikovok mintegy a férfiak sziluettjének meghosszabbításaiként meredtek az ég felé, melyet elhomályosított a kocsi által felvert sűrű por és homok. A terepjáró teljes sebességgel közeledett, a platón most már a férfiak között meg lehetett különböztetni egy kisebb, fekete, némiképp megroggyant alakot is. A kocsi fékezett. Két puskás férfi leugrott, egyikük kinyújtotta a kezét, és lesegítette a burkába öltözött nőt a platóról. A nő óvatosan megigazította a kendőjét, a szemét takaró hálót, nem is nézett körbe, csak követte a fegyvereseket a fehérre vakolt épületbe.

Külügyminisztérium

Pakisztán: utazási információk

Erőszakos cselekmények és terrortámadások előfordulhatnak az egész országban, elsősorban az Afganisztánhoz közeli határvidékeken. Ha nem feltétlenül szükséges, ne utazzanak az országba.

Pakisztánban a helyzet továbbra is kiegyensúlyozatlan, erőszakra számítani lehet az ország bármely pontján, előre nem látható politikai, gazdasági, társadalmi vagy vallási okokból.

Karacsiban, Pesavarban, Lahorban, Iszlámábádban, Kvettában és más nagyobb városokban a terrortámadások, zavargások és erőszakos cselekmények, valamint tüntetések kirobbanása továbbra is fenyegető veszélyt jelent. A kockázat különösen nagy az afgán határvidéken, ahová egyáltalán nem ajánlott utazni. Az erőszak Karacsiban is megsokszorozódott az utóbbi időben. Az országban mindenhol ajánlott különös éberséget és óvatosságot tanúsítani.

Ajánlott elkerülni mindennemű utazást az ország északnyugati részének törzsi területeire (a Fata területeket is beleértve a Haibár-hágóra, valamint Pesavarba és a Szvat-völgybe), ezenkívül Beludzsisztán tartományba.

Pakisztánban az istenkáromlást szigorú törvény bünteti, melynek megszegését akár halálos ítélet is követheti.

1.

Sammy pontosan úgy és éppen azon az útvonalon érkezett Finnországba, mint a mohó nyugat-európai vénáknak szánt, de neki magának is olyannyira ismerős heroin: sűrű kipufogógázt okádó kamionba rejtőzve, a végtelenbe nyúló Oroszországon át, illegálisan. A heroin folytatta útját, Sammy maradt.

Menedékért folyamodott, beköltözött a befogadóközpontba, megpróbálta elfelejteni a heroint, ami valamelyest sikerült is neki; aztán várt két évet, négy hónapot és egy hetet. Kiutasítási határozatot kapott, és illegalitásba vonult. Az utcára. Rátalált a Subutexre, egy ópiumszármazékot tartalmazó fájdalomcsillapítóra.

Sammy homlokán hideg verejték gyöngyözött, és a fejfájás is orvul közelített. Megszámolta a pénzét: a gyülekezet humanitárius gyorssegélyéből származó nyomorúságos bankjegy meg pár eurónyi apró. Ebből azért kijön valami. Aztán könnyebb lesz elgondolkodni azon, honnan juthatna még többhöz. Furcsa módon pénz mindig csurrant-cseppent valahonnan, ha képes volt keresni. Üvegeket gyűjtött. Feketén dolgozott egy pizzériában, takarított és a tulajok ügyeit intézte. Szerencsére saját magát nem kellett túl sokszor árulnia, és valódi bűncselekményekbe sem kellett belekeverednie. Egyáltalán nem volt bűnöző. Utálta azokat, akik időseket fosztanak ki. Betörnek mások otthonába. Azt utálta a legjobban. A másik ember otthona érinthetetlen. Az otthon – az otthon. Ott biztonságban kell lenni. Ha biztonságban lehetett volna a saját otthonában, semmi ilyesmi nem történt volna sohasem. Tanult volna, és tervezte volna jövőbeli karrierjét. Vasárnaponként templomba járna, és vizslatná a lányt, akit már kinéztek neki. A lány szép lenne. Sűrű, ívelt szempillái árnyékot vonnának az arccsontja fölé, amint megérezné magán Sammy tekintetét és szégyenlősen lesütné a szemét, majd halvány mosoly futna át érzékeny arcán. Tavasz lenne. Odakint csak madárdal hallatszana, meleg volna, és az otthoni völgy ezer és ezer gyümölcsfája mind virágba borulna.

Dermesztő szél fújt keresztül Sammy ruháin. A jeges föld csúszós volt és egyenetlen, nehezen lépkedett rajta. Déltájban a nap már adott némi meleget. A külvárosban lézengett, folyton-folyvást becsukta a szemét, fejét az ég felé emelte, érezte a meleg érintését az arcán; de esténként a tél irgalmatlanul visszatámadt, és a fagy egyre csípősebb lett. Az üdvhadsereg bolhapiacán szerzett bélelt dzseki nem volt elég vastag. A réteges öltözködésről Sammy még csak nem is hallott. Két hónapja volt az utcán, és egész idő alatt fázott. Hát sose ér véget a tél és a hideg? Hol aludjon a következő éjjel?

De legelőször is szerezni kell Subut. Bupit. Texet. Drága gyermeknek sok neve van. Az egyik finnórán átvették a finn szólásokat, és kerestek hozzájuk megfelelőket a saját anyanyelvükből. Sammy nem emlékezett, mondanak-e valami hasonlót otthon; a tanár barátságosan noszogatta, hátha eszébe jut. Azóta mintha egy örökkévalóság telt volna el.

Sammy gyalogosan útnak indult Leppioja felé. Ott lakott egy ismerős díler. Finn srác, ő maga is szerhasználó, vele egykorú. Sammy nem kedvelte különösebben Makét, volt benne valami kemény és robbanásra kész, az együttes alkohol- és drogfogyasztásból eredő őrültség, ami félelmet keltett. De Makénak szinte mindig volt anyaga. Talán kaphat egy kis árengedményt. Talán ott maradhat éjszakára. A fejfájás erősödött. Sammy megszaporázta a lépteit. A lakónegyed messze volt. Pár emeletes ház meg itt-ott elszórt sorházak az erdő közepén. Egyáltalán nem tipikus drogos környék. Még egy kirabolni való Siwa szupermarket sincs. A csend megfelelt neki, a városközpontban valamiért sokkal inkább tartott attól, hogy elkapják, mint a város más részein, habár tudta, hogy jobban felkelti az emberek figyelmét olyan területeken, ahol bevándorlókat nemigen látni. A város nagyobb lakótelepei, Rajapuro, Koivuharju meg Vaarala voltak a legjobbak. Ott mozgott az anyag. Meg az ismerősök. Honfitársak is. A külvárosi lakótelepeken teljesen el tudott tűnni, és a maguk módján azok is csendesek voltak. Leppioja nem volt nagy. Lehet, hogy a kecó Make szüleinek lakása volt, és megengedték a fiuknak, hogy ott lakjon. De Sammy nem keresett magyarázatot, miért éppen ott. Meg arra sem, hogy Makét miért nem lakoltatták ki eddig.

A kapu persze zárva volt. Nem tudott előre szólni Makénak, hogy jön, mert nem volt mobilja. Ez igencsak megnehezítette az anyag beszerzését, de Sammy akár fölösleges bonyodalmakat is vállalt, csak hogy ne keveredjen bele a rendőrség kábítószeres nyomozásába; ettől jobban félt, mint attól, hogy elfogy a Subu. Egyetlen rossz hívás vagy üzenet, és máris nyomot hagy a rendőrség biztonsági gépezetében, mint a nyúl tappancsa a puha hóban. Megtanulta felismerni a nyulak nyomát. Sok volt belőlük éjszaka a városban, ami Sammy szemében csak egy vacak kis erdei irtásterületnek tűnt, mintha csak a szibériai tajga peremén járna. Ott, ahonnan ő származott, több mint egymillióan laknak. Amellett, hogy a készülék és a SIM-kártya folytonos cseréje sokba került, volt még egy kockázata: a vásárlás. Sammy nem akarta megmutatni az arcát olyan helyen, ahol biztonsági kamera működött. Most mégis vállalta a kockázatot. A kapuban várakozott. Esetleg jön valaki, és akkor be tud osonni. Igyekezett nyugodt maradni, de feszülten pillantgatott körbe. Meglátta valaki? A másik alacsony, emeletes ház kissé távolabb állt. A két épület között néhány sűrű fenyő és dérlepte bokor, egy kis játszótér meg a jeges föld. A pár lámpa nem tudta bevilágítani az egész udvart. Az emberek még ébren voltak, de a kivilágított lakásokból nem látszik az udvar. Sammyt mégsem rejtették el az árnyak. A lépcsőház bejárata fölötti vakító, kocka alakú lámpa olyan volt, mint valami reflektor. A fénye Sammy meleg-sötét bőrét kékes árnyalatúnak mutatta. Úgy érezte magát, mintha színpadon lenne, és ideges lett. Az előző adag óta már túl sok idő telt el. Próbált uralkodni a szerhasználatán, csak annyit lőtt magának, hogy kibírja a félelmet és a hideg éjszakákat. Rögtön le is áll, amint a dolgok helyrejönnek. Könnyű lesz, mert nem volt kemény függő. Most viszont érezte, hogy rájön a remegés. Olyan iszonyú hideg volt! Kedve lett volna betörni a kapu üvegét. Kiabálni. Be kellett jutnia. Makétól megkönnyebbülést kapna. Ekkor a lépcsőházban kigyulladt a villany. Sammy kiegyenesedett, pár lépést tett hátrafelé, és megpróbált szinte észrevétlen maradni, miközben barátságos arckifejezést vett fel, bár tudta, hogy ez igazából fölösleges. Ő itt sohase olvad bele az elsuhanó tömegbe, nem lesz része az üdvözítően egyforma kinézetű rózsaszínű masszának: fekete szeme és sötét bőre elkerülhetetlenül, tövisként szúrja a finnek szemét. Éppen ezért volt fontos, hogy legalább barátságosnak látsszon. Egy magafajta embertől a fenyegetés legkisebb jele is arra sarkallta az ittenieket, hogy fogják szépen a telefont, és kihívják a hatóságot.

Egy férfi jött. Nem túl öreg, de nem is túl fiatal. A finnek korát olyan nehéz megbecsülni. Elég jól öltözöttnek látszott. Hosszú, sötét színű gyapjúkabátot és kalapot viselt. Mégsem hatott úgy, mint aki különösebben gazdag. A ruhái régiek voltak. Sammy olyan régóta tanulmányozta az embereket, igazából egész életében, hogy már megtanulta kiszagolni a pénzt. És a kedvességet. És a veszélyt. Most veszélyt szimatolt. Amikor a férfi kinyitotta a kaput, Sammy mosolyt erőltetett az arcára, és belépett, mint aki éppen akkor ért oda, és keresi a zsebében a kulcsot, pedig a félelemtől a torkában dobogott a szíve. Pont jól jött ki. Nagyon jó estét. Isten áldása legyen rajtad és egész családodon. Valamit kellett volna mondani, ha tudott volna. Megelégedett a mosollyal, és remélte, hogy nem látszik a remegése. A férfi végigmérte. Érdes hangot mondott valamit. Sammy ujjával felfelé mutatott, és úgy mosolygott, mint egy idióta. A férfi a kapuban maradt, gyanakodva bámult rá. Sammy észrevette, hogy a férfi habozik. A veszélyérzet szertefoszlott. Megint felfelé mutatott a lépcsőházba, és ki merte mondani: „friend”. A férfi felnézett a lépcsőre, ahol éppen kialudt a fény. Mint akit a sötétség lök meg, szélesen kitárta a kaput, és nagy léptekkel eltűnt, hátra se nézve. Sammy beosont a sötét folyosóra.

Vilho Karppinen fáradt volt. Egész este szörnyű rosszul érezte magát, és többször elaludt a tévé mellett. Kényszerítette magát, hogy átmenjen az ágyba, most viszont nem tudott elaludni, mert valahonnan pokoli dübörgés hallatszott. Dallamokat nem tudott kivenni, de a basszus dübögése olyan erős volt, hogy úgy érezte, a ház szerkezetéből az ágy lábán át egyenesen a fülébe hatol. Mintha az egész ágy rázkódna. A zaj időnként elhalkult, akkor Vilho majdnem elaludt, de aztán megint rákezdett, és elűzte az álmot. Volt már ilyen korábban is. Vilho arra várt, hogy a zajongó kap valami figyelmeztetést, de ez nyilvánvalóan nem történt meg. A hangoskodás folytatódott, ha nem is minden este, de időnként mégis. Senki mást nem zavart? Az istenverte kölykök zajonghatnak és lármázhatnak egész éjjel anélkül, hogy bárki közbeavatkozna. De ennek most vége lesz. Odamegy, és ráveszi őket, hogy állítsák le a dübögést, amit még csak zenének se lehet nevezni. Ha nem hajlandók rá, kihívja a rendőrséget. Reggel rögtön bejelentést tesz a gondnoknál. Ezeket a zajongó majmokat kilakoltatják, és ő megint békésen átaludhatja az éjszakát. Szüksége van egy kis alvásra, ehhez idős emberként joga van.

Vilho óvatosan felült az ágy szélén, és érezte, hogy szédül, zsong a feje. Majd csillapodik, gondolta, és felállt, kicsoszogott az előszobába, nyögve felvette a papucsát. Hogy lett ilyen erőtlen és mikor? Két-három évvel ezelőtt még síelt a hétvégi házánál. Vagy az már régebben volt? Egy szál pizsamában kiment a lépcsőházba, résnyire nyitva hagyta az ajtót, fel sem kapcsolta a világítást; hallgatózott, honnan jön a dübörgés. Egy emelettel lejjebbről hallatszott. Biztosan a szélső lakás, ahol valami nyikhaj lakik. Vilho nem ismerte a lakót, de néhányszor látta a folyosón. A fiatalember sosem köszönt, és nem nézett a szemébe. Ellenszenves kölyök. De legalább ugyanabban a lépcsőházban, gondolta Vilho elégedetten, nem kell visszamenni a kabátért.

Vilho lement a lépcsőn az első emeletre, és bátran becsöngetett. Az ajtó kinyílt, és egy pillanat alatt berántották. Az ököl a pizsamája mellrészéhez feszült, olyan erősen szorította a szövetet, hogy az belevágott a hátába.

– Mi a faszt settenkedik itt ez a vénember?

A siheder egészen az arcába húzta Vilhót, aki megérezte az alkohol szagát; életében először látta a szomszédja szemét, a pupillái olyanok voltak, mint kis fekete pontok. Tudta, hogy hibát követett el. Egyenesen a rendőrséget kellett volna hívni, és nem megjátszani a hőst. Olykor elfelejtette a korát, akármennyire is szédült, és akármennyire is elhagyta az ereje, még ha a tükörből valami idegen, szürke, összeaszott arc nézett is rá.

– Le lehetne halkítani a zenét? – kérdezte Vilho. – Aludnom kellene, csak ennyi.

– Egy faszt, hallgatni akarjuk – mondta a fiú, és elkezdte berángatni Vilhót a nappaliba. Vilho próbált ellenállni. Szédült. Igyekezett szétfeszíteni a fiú ökölbe zárt ujjait, de semmire sem ment a fiatal erővel szemben, ami még vegyszeres támogatást is kapott. Vilho megpróbált ütni, de a saját ökle olyan volt, mint a fűtőtesten kiszárított bőrkesztyű. Haszontalan gombóc. Nevetséges. A kaotikus nappali közepén a fiú lazított a fogásán. Vilho levegő után kapkodott. Látta, hogy a kanapén egy másik fiú is ül. Sötét bőrű. Kedves, bágyatag szeme van. Egy cseppet sem félelmetes. Talán kikecmereg ebből valahogy.

– Nem akarok én semmi rosszat – mondta Vilho. – Gondoltam, szólok, hogy zavar a zene, mert itt lakom pont eggyel feljebb.

– Pofa be, madárijesztő! A rohadt múmia azt hiszi, ő valami nagyúr a házban! Folyton mások után leskelődik. Basszus, soha nincs az embernek nyugalma, mikor ilyen rohadt kukkolók járnak a sarkában.

A kanapén ülő fickó erőtlen hangon mondott valamit. Vilho nem értett belőle egy szót sem, de érezte, hogy megegyezésre törekszik. Rendben lesz. Épp megfordult volna, hogy elmenjen. Ebben a pillanatban a szédülés szökőárszerűen támadt rá, a lába kiszaladt alóla. Vilho belekapaszkodott a fiúba, aki dühösen felordított, és ököllel az arcába csapott. Vilho elesett. Beverte a fejét az asztal szélébe. A vér a nappali bűzlő szőnyegére fröccsent, egy üres injekcióstű és egy sörösdoboz közé.

– A rohadt életbe, kinyírtam – mondta a fiú, és felröhögött. Vilho tudata elhomályosult, de még látta, ahogy a fiú eleinte szórakozva bámult rá, aztán elkomolyodott. Aztán igyekezett óvatosan kitapintani Vilho pulzusát, de nem találta.

– He’s fucking dead – üvöltötte a fiú a kanapén ülőnek. – We have to do something. Get up you fucking nigger, move your stinky ass, we have to do something and fast!{1}

{1} Ez kibaszottul meghalt! Tennünk kell valamit. Kelj már fel onnan, te kibaszott nigger, emeld fel a büdös seggedet, valamit tennünk kell, de gyorsan!