BENCSIK ORSOLYA

Több élet

– kis va(j)dmagyar –

BENCSIK ORSOLYA

Több élet

– kis va(j)dmagyar –

Magvető Kiadó, Budapest

Forum Könyvkiadó, Újvidék

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

FORUM KÖNYVKIADÓ INTÉZET

Újvidék

© Bencsik Orsolya, 2016

© Forum, 2016

© Magvető, 2016

A kiadásért felel

Virág Gábor igazgató-főszerkesztő és

Nyáry Krisztián igazgató

Szerkesztette Berényi Emőke és Turi Tímea

Művészeti vezető Pintér József

Fedőlapterv Sirbik Attila

ISBN 978 963 14 3452 1

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megírásának idején a szerző az NKA Szépirodalmi Kollégiumának támogatásában és Móricz Zsigmond alkotói ösztöndíjban részesült.

A könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap és a Tartományi Művelődési és Tájékoztatási Titkárság

„a kérdés, hogy önéletrajzi jellegű-e ez a regény,

legföljebb a rendőrségre tartozhat, nem pedig az olvasóra.”

(Dubravka Ugrešić)

A tatának három malaca volt. Többet szült, éppen fél tucatot, mondta a mama, de csak hármat lehetett megtartani, kicsi volt az ól, és egyébként is, bár ez már inkább utólagos mentség volt a részéről, csak a fele volt életképes. Az ellés sokáig tartott. A mama felgyújtotta a kislámpát, és a szalmával takart kőpadlóra kitette a rezsón füles fémvödörben forralt vizet. Anyám ekkor volt tízéves, a nővére meg öttel több, és a nyári szünetet a tanyán töltötték, a mama bátyjáéknál, akiknek huszonkét fejőstehenük volt. A tejből éltek, meséli anyám. Engem az undor fog el már csak a szó hallatán is.

A tata csöndes volt, pedig életében először csinált ilyent. A mama utána lemosdatta, behúzta a házba, a fürdőbe, a kádnál levő tusolórózsával locsolgatta, majd hasított rongyikákkal (a tata pizsamanadrágjából, szürkéskék gatyájából, a mama piszkosfehér bugyijából) jól szárazra törölte. A legkisebb az én nevemet kapta, a középsőt a tata után Antalnak szólították, a legöregebb pedig Déneske lett. Magántanulóként végezték el az elemi első három osztályát, mert a magántanár szerepében tetszelgő mama mindössze addig jutott. 1944-ben, amikor bejöttek az oroszok, a mama éppen útban volt hazafelé a tanyasi iskolából, ekkor még nem tudta, hogy estére a kemencével fűtött kiskonyhájukba is befordul majd három katona.

Anyám állítólag nem szeretett a tanyán, az ángyi ezért feledkezik meg mindig róla, ezért hagyja ki a történetekből, Arankára, anyám nővérére viszont ránéztek az állatok is. Aranka, akárcsak a mama, habos, meleg tejet iszik, háztól hozza, fehér, virágos bögréből, reggel és este, négy decit. A mama túrót is tud csinálni, átlátszó, lyukacsos anyagon engedi át, a zománcos vájdlingba csöpög a savó, amit végül, mióta egyedül van, a mosogató alatti műanyag vödörbe önt.

A tata az ellés után nem akart szoptatni, a mama savóval itatta, hogy legalább megjöjjön a teje, feszítse a csecsét, de ez semmit se segített. Hogy éhen ne haljanak, kezdetben injekciós tűvel spriccelte a szájukba a tanyáról hozott, cukros tehéntejet, majd cumit (benne már meleg, korpával kevert, darabos fehérség) dugott a fogak közé. Anyám állítólag semmire sem emlékszik, és nem csak azért, mert a tanyán volt.

Aranka hasa nagyobb, mint a feneke, akárcsak a mamának, de az arca ugyanolyan püffedt és kerek, mint a tatáé. A szája szélén reggel és este változatlanul folyik a fehér lé, harmincévnyi ismétlődés, cukrozott melegség, kereken ennyire saccolom. A húga, az anyám, akire még az állatok se néztek, erre utal az ángyi vagy az ángyika, ahogy Aranka nevezi, kint a tanyán, amikor otthon az apja megellett, arra gondolt, köveket kellene raknia a hasába, majd alig látható, tartós fonállal jól be kellene varrnia.

1944-ben fehér, virágos csészéből ittak az oroszok, hárman voltak, utána mérték fel a jószágállományt, majd a tisztaszoba dunyhái közé ruhástól befeküdtek. A mama reggel látta az idősebb katonát matatni, a kezén fehér, túrószerű anyag, a dunyhába kente. Anyámtól tudom, hogy a tata fiatalon szép férfi volt, és jó szagú is, noha állandóan dolgozott, izzadt, a mama hasított rongyikáival törölgette szőrös hónalját, izmos mellkasát.

A mama bátyja hozta haza a tanyáról anyámat és Arankát, ekkorra már főtt kajával etette a mama az ólban a disznókat. Három kismalac, anyakoca nélkül, biflázza az ábécét. A mama szeret matatni, ott szöszmötöl a konyhában, melegíti a rezsón a tejet, beoltja, túróvá érleli. Amikor a tata eltűnt, kijött a rendőrség is, egy szerb pasas volt a nyomozó, a mama meg csak nézett, az elemi első három osztályában csak annyit tanult meg, hogy dobar dan, laku noć meg kako ste?. Abban az időben kövezték a Zentai utat, előtte cuppogtak a sárban.

Aranka szerint anyám semmivel sem elégedett, mindenre csak húzza a száját, kislányként is ilyen volt, senkivel nem beszélt, az ól körül ólálkodott, meg az út mellett, szúrós szemmel nézte az útépítő munkásokat (hátukon, mellkasukon végiggyöngyözött a veríték). Büdösnek gondolta őket, miközben sötétkék bársonyszoknyájának oldalzsebébe köveket rejtett. Nem tudni, hova hordta. Anyám még tűbe se tud cérnát fűzni, ügyetlen, nekem kell felvarrni a kabátjára is a leszakadt gombot.

A legkisebb kismalac, akit rólam neveztek el, hízott fel a leggyorsabban, húsvét előtt vágták le, még szállingózott a hó. Az ángyi, az ángyika ajánlotta a böllért, a mama ismerte is lány korából, az apja, akárcsak Déneske, de ez már jóval később történt, kivándorolt Amerikába. Antalt meg a szíve vitte el, olvasom anyám naplójában, a csíkos füzetben találok egy-két verset is. Apámmal az egyetem idején ismerkedtek össze, ekkor már városi nő volt, tűsarkút hordott, és szűk szoknyái a térdét sem takarták. Aranka meg hozzáment egy napszámoshoz, a gyerekei pedig, akik a fővárosba költöztek, nem szeretnek az anyjukról beszélni.

Déneskét siratta a legjobban a mama, Faggyasék, akik még mindig a Zentai út másik felén laknak, egy időben azt terjesztették a mamáról, hogy szeretőt tartott, noha őt, ez a legbizonyosabb, a tatán kívül más férfi nem érintette. Kint a tanyán, ahol már nincsenek tehenek, mert a mama bátyja és az ángyi is megöregedtek, nem bírnak a munkával, az istállók falából szivárog a tej. Elfolyik, piszkos lé, nem érdemes felfogni, meginni, eladni.

A sarokban van egy furnérlemezre égetett kép. Ha meghalnak az ángyiék, anyám abban reménykedik, ő örökli meg. Az a címe, hogy Állatok búcsúja. Madarak röpködnek rajta, az őzike pedig visszafordítja a fejét, kinéz. Anyám hazavinné, kirakná a falára, tekintete összetalálkozna az őzikéével, hátára sötétbarna pöttyöket égetett a gyufafej.

1944-ben, amikor a mama befejezte az elemi harmadik osztályát a tanyasi iskolában, a tata már hentesinas volt, és miközben vékony élű, csiszolt disznóölő késével leszúrta az állatot, arra gondolt, a disznószív, akár az emberé. A legkisebbet, akit a mama az én nevemen becézett, a böllér, akit az ángyi, az ángyika ajánlott, fejbe lőtte. Antalt a szíve vitte el, felvágták, felpucolták, betelt a mélyhűtő. Déneske a tengerentúlon, nem ad magáról hírt, a mama műanyag vödörbe önti a savót, konyháját belepi a bűz. Szaga, mint a dunyhába törölt fehéré.

*

Elég gyorsan ment a költözés, igaz, nem volt sok motyóm, és apám is hajlandó volt engem átpakolni, még úgy is, hogy apám, mióta nyugdíjazták, nehezen ül kocsiba. Most újra egyedül élek. Alattam egy ötvenes rokkantnyugdíjas lakik, szombat délután becsöngetett hozzám, és hozott négy darab sütni való tököt. Mellettem senki, de a csaj, akitől már három hónapja bérlem a lakást, múltkor, amikor leutazott a fővárosból, azt mesélte, hogy amikor még itt élt, a szomszédban egy középkorú férfi hetente kétszer különböző kaliberű, középkorú nőket vitt fel magához, hogy előbb jól kinyalja, majd megkefélje őket. Én viszont nem látok, nem hallok semmit, de a konyhacsempe súrolásakor arra gondolok, biztos elege lett a szeretőkből, vagy rendbe jött a házassága, vagy összekukázott valami rendesnek tűnő nőt, és már annak a lakására jár.

Az egyik tököt hétfőn a lerniben sütöttem meg, előtte a lernit nem használtam, csak a gázrózsán főztem. Nincs is tepsim, ez már csak akkor jutott eszembe, amikor raktam volna be a felszeletelt, kimagozott darabkákat, úgyhogy alufóliát tekertem a rácsra. A bérházban van még ezeken kívül négy lakás és egy csúnya, nagy udvar. Anyám szerint ez egy putri penészes falakkal, amit én, számára érthetetlen módon, az otthonomnak nevezek.

A fővárosba költözött csaj apja néha meglátogat, Anna barátnőm szerint lecsekkol, de ez biztos nem így van, mert mindig hoz ezt-azt. Egy héttel ezelőtt például egy villanyzongorát, és rögtön el is kezdett rajta játszani nekem egy lakodalmas nótát, noha korábban, amikor a pincéjében a bicajomat szerelte (hájas hasa a vázra folyt), azt mondtam neki, hogy a free jazzt szeretem. Versenybicajos volt, meg zongorista, klubokban játszott, később lakodalmakban, ez cseszte el a jó ízlését, ezt írom a bosnyák barátomnak, meg azt, hogy különböző szeszeket hozok a pasasnak Szerbiából. Kókuszlikőrt, csokilikőrt, pálinkát, habár feszt rumpuncsot kér, én meg hiába magyarázom neki, hogy már tíz éve nem gyártanak nálunk olyant. Amikor nyugdíjba vonult, a pincéjében műhelyt nyitott, ott javította a bicikliket egészen addig, amíg a szomszédai fel nem jelentették az adóhatóságnál. Azóta szerintem senki nem járt a pincéjében rajtam kívül, és van egy olyan érzésem, nem is nagyon fog. Én viszont tuti biztos meglátogatom még, mert mindig gyorsan leamortizálom a bicajom, annyi pénzem meg nincs, hogy a javításért fizessek.

A házból mindenkivel köszönőviszonyban vagyok. Úgy tűnik, jó benyomást tettem rájuk, talán jobban is kedvelnek, mint a csajt, aki korábban itt lakott. A jó benyomás nagyon fontos, ha nem a legfontosabb, ezt Anna barátnőm mondja, aki eszerint él, és való igaz, lehet épp emiatt, eléggé sikeres, annak ellenére, hogy értelmiségi létére egy albán pékségben dolgozik. A főnöke, aki két éve jött Magyarországra, nem tud magyarul, se angolul, csak albánul és egy picit szerbül, Anna barátnőm meg tolmácsol, noha Anna kizárólag magyarul, szerbül és angolul társalog. A házban van egy fekete puli is, más állat nincs, egyedül ez az, ami rosszul érint, mert nekem kellenek az állatok. A szomszédok gyakran összejárnak egymással, és ha tehetik, egész álló nap kártyáznak. Én nem csatlakoztam hozzájuk, ott még nem tartok, de a fekete pulit már jó párszor megsimogattam.

A második tökből levest főztem, bár nem volt hozzá receptem. Csak úgy a hasamra csaptam, raktam bele cukrot, sót, borsot és gyömbért meg tejszínt, hogy krémes legyen. És noha egészen jó lett, csupán egy bögrével tudtam belőle enni, a többit két nap után kiöntöttem a vécébe. Amikor a bosnyák barátom, aki egyébként nem is a barátom, csak egyszer nálam aludt (Magyarországról jöttünk Szerbiába, ő pedig másnap repült Boszniába), levelet írt nekem, és kérdezte, mi újság van velem, rögtön azzal kezdtem, hogy szerbiai szeszekkel üzletelek. Kevésbé jó ízlésű magyar nyugdíjasok vásárolnak tőlem szombat délelőttönként a Cserepes soron. Mindig sínbusszal utazom, és a vámosok már ismernek a határon, kókuszlikőr, csokilikőr, pálinka, sorolom, néha pelinkovac, sör. Lav, Jelen vagy barna Nikšićko. Azt hazudtam nekik, hogy író vagyok, és hogy a fiatal írószervezeteknek szállítom a szeszt, azóta csak mosolyognak, legyintenek, a művészek. A harmadik tökkel meg már nem is tudtam mit kezdeni, végül aztán Szabadkára vittem le, egy ottani haveromnak, aki cserébe, fizetségül, a fura farkával jól megdugott.

Amikor a konyha csempéjét súrolom (heti egyszer, Domestosszal, majd tiszta hideg vízzel, végül szárazra törlöm, ahogy anyámtól tanultam), mindig a régi szomszéd pasason és a különböző kaliberű, középkorú nőkön gondolkodom. A szőke hajú mellén, ahogy remeg a lökésektől, Domestos, szivacs, kezemen a sárga műanyag kesztyű, amit a fővárosba költözött csaj hagyott a lakásban. A vörös hajú fanszőrzetén, hogy vörös-e, barna vagy fekete, hogy látszik-e, vagy csupaszra borotvált, súrolok, heti egyszer, így az anyámtól tanult tisztaság van, noha a falak, még ha nem is látom, nyilván penészesek. A barna élvez a leghangosabban, erre gondolok, miközben a kockás ronggyal szárazra törlöm a csempéket. A fekete nem jön, nem jöhet, mert őt a pasas nem szereti, a munka befejezve, a konyhaasztalon maradt még egy tök, a szobában meg érintetlen a villanyzongora.

A nyugdíjasok szeretik az édeset, a likőröket a leginkább, csak férfiak jönnek, a nők messziről néznek, szerintem vacillálnak, írom a bosnyák barátomnak, aki, akárcsak a vámosok, azt hiszi rólam, író vagyok. Ezt csak Anna barátnőm tudja, holott eléggé egyértelmű, már egy ideje hiányoznak a szerb, kevésbé szép, kevésbé okos, harmincas férfiak, akikkel, mielőtt Magyarországra költöztem volna, sokat találkoztam.

Kevés a motyóm, apám ezért is volt hajlandó, dacára annak, hogy nyugdíjas, kocsiba ülni, és áthozni engem ide. Anyám azóta sokat mondja neki, nem jó helyen vagyok. A barátaim meg azt gondolják, és ezt egyre gyakrabban hangosan is kimondják, már nem zavartatják magukat, nem félnek attól, hogy megsértődöm, szóval a barátaim, akik vajdasági és magyarországi magyarok, szerbek, crnagoracok, horvátok, bosnyákok, azt gondolják, én soha nem leszek jó helyen, és örüljek, hogy van valaki, aki tököt hoz nekem. Nem nyúlok az utolsóhoz, a konyhaasztalon tárolom, már belepte a nem látható penész, akárcsak a lakás falait. Hogy nevezheted ezt az otthonodnak?, kérdezi anyám a Skype-on minden egyes alkalommal, amikor felhív.

Az alattam lakó pasas tegnap feljött hozzám, hogy valamikor, ha ráérek, igyunk meg egy kávét, noha (igaz, ezt nem tudhatta rólam) én nem is kávézom. Azt mondta, már évek óta nem dolgozik, és egyedül csak horgászni jár el, mert hiába nincs munkahelye, neki is kell a kikapcsolódás. A Cserepes soron külön standom van, egymás mellett sorakoznak a Szerbiából hozott szeszek, jól látható helyen vagyok, szombat reggel nyolctól déli tizenkét óráig. A bosnyák barátom néha ír nekem, a vámosok feszt mosolyognak, heti egyszer Szerbiába utazom, a szabadkai haverral töltöm az időt, vagy éppen mással, mindegy, a konyhám csempéje csillog a rendszeres, alapos munkától. Csak Domestosért járok be a Tescóba, akciósan veszem, kettőt nyolcszáznegyvenöt forintért.

*

Elég sokan vannak, egy csíkos rokovnikban vezeti őket a tata. Minden lapra jut egy, egészen május 28-ig. Ha átmegyek a tatáékhoz, kihúzom a kisasztal fiókját, az ágy melletti fotelbe ülök, fejem felett festett hegyek, fenyvesek, ez Žabljak, 1988. A mama képeket vagdos az újságból, legyen a tatának mit beragasztania. Aranka az állatokkal foglalatoskodik, a lányai a fővárosban. Apámat újabban elég sokan keresik, csak méhészek, mert apám, mióta nyugdíjas, megint nekik dolgozik. Maszekol, cserébe meg ingyen kap mézet, néha propoliszt. Személyesen jönnek, nem jelentkeznek be előre, apám a nappaliban lógó naptárba jelöli: augusztus 5., Mikica, 2 db mézpergető gép.

A rokovnik sötétkék és bőr borítású. Apám kapta még a Topolában, majd odaadta a tatának ajándékba. Belül Jugoszlávia térképe, Szerbia piros, Vojvodina, Crna Gora és Kosovo rózsaszín. A tata csak Pelikan tollal ír bele, kis üvegcséből szívja fel a fekete tintát, anyámnak mondta, amint megírom a disszertációm, nekem adja. Vagy ha előbb meghal, akkor is én kapom, de anyám tudja, Aranka a lányainak akarja.

A mama korábban csak a Magyar Szó csütörtöki számát vette meg, mert ahhoz műsorújság is jár. Az ángyitól kérte el a vasárnapi halottasrovatot, tőle hozta egy időben a tejet is, meg a nagydarab, fagyasztott húsokat, amíg bírta szusszal és idegekkel, amíg képes volt a tanyára kigyalogolni. Az ángyiéknál már régóta nincsenek tehenek, így tejet se árulnak, a mamának se hoznak, aki most kénytelen boltit inni. Anyám veszi, Zdravo mleko, Aranka is ezt issza, közben rosszallóan néz. A tata meg minden reggel joghurttal kezdi a napot, a kétdecis műanyag dobozt a szájához emeli, a maradékot pedig kikanalazza.

2010. október 15-én, amikor a Magyar Szó kistudósítója lettem, a szerkesztőm elküldte az igazgatóságra a címem, innentől fogva kapja ingyen az újságot a család. Anyám örül még most is a legjobban, főleg, hogy már nem is dolgozom nekik. Ő viszont az iskolából hozza a Hét Napot, szerdánként, a mama most már napi két órát vagdos, a tata meg kénytelen szortírozni.

Anyám nyolc szerelmes levelet írt életében. Egy átlátszó fóliában őrzi őket apám válaszai, a családi ékszerek és a diplomája mellett. Diplomirani profesor mađarskog jezika i književnosti, négy aranygyűrű, egy szakadt arany nyaklánc, a nővérem elsőáldozási ezüst fülbevalója, a dédapa aranyfoga, egy halom feltépett boríték, a bélyegzőn a dátum: 1988. Amikor apám megkapta a behívót, anyám elsőként ezeket rakta be a bőröndbe. Hogy nálunk legyenek az értékeink, mintha valami ilyesmit mondott volna, a mama kihozta a saját aranyláncát is, a medálképen Szűz Mária. A nővérem nem szólt semmit, az ángyiéktól hajnalban búcsúztunk, Aranka az állatok közül integetett, a férjétől nem köszöntünk el, vele már akkor is rossz viszonyban voltunk.

A mama bátyjának az ötlete volt Žabljak, 10 nap teljes kikapcsolódás, faház, félpanzió, állt a prospektuson, amit a Dózsa mezőgazdasági szövetkezetben kapott. Busszal mentek, a mama, az ángyi, a férje, anyám, csak Aranka nem ment, nem akarta őrizetlenül hagyni az állatokat, hiába mondta a szomszéd Faggyasné, beköltözik ő majd a kisszobába, meg kijár a tanyára is. Egyetlenem, noha itt nyugalom van, hiába hoztam magammal a jegyzeteimet, nem tudok a vizsgáimra tanulni, te jársz a fejemben, örökké. Veled kelek, veled fekszem. Szeret, csókol a te Bibéd.

A méhészek nagy része egyidős apámmal, aki csak kétszer adott fel hirdetést a Svaštarában, utána már nem volt szükséges, elég sokan nyitogatták a kaput. A tata, akit végül mégiscsak megtalált a rendőrség, egy időben az ólak melletti kis házban egy csomó szerszámot felhalmozott. Amikor eltűnt, a mamáék semmihez sem nyúltak, pedig az ócskavastelepen vagy a fatelepen, ezt mondta a család, a motyó háromnegyedét biztos el tudták volna passzolni. Apám most ebben a műhelyben dolgozik, ott van kifüggesztve a tata rádióamatőr-oklevele is, a munkaasztalon, a satu mellett egy kétliteres dunsztosüvegben ötvenparások. A tatának persze ez először nem tetszett, de neki most már nincs joga ebbe beleszólni, nem volt a család része vagy két évig.

A tata rokovnikjába apám neve alá 2012. június 6-án bekerül, mézpergetőgép-gyártás, csak kézi hajtásúak, utána három felkiáltójel. A fényképmellékletben csak egy képen van rajta (apám anyám mellett, házasság, 1989), a Magyar Szó vasárnapi halottasrovatából kivágott gyászjelentések után pedig a pergetőkről szóló, fotóval ellátott hirdetés ragasztódik, noha a mama ollója soha nem érintette a Svaštarát.

Mikica pontosan ötvenhat éves, van egy fia és egy lánya, azt mondta anyám, ha más nem marad, a fiával érdemes lenne. Mézet árulni mégiscsak jobb, mint tejet, jut eszembe, mikor már Magyarországon vagyok, és az otthonról hozott akácmézet csorgatom a teámba. Kizárólag gyógynövényteát iszom, már a boltban veszi apám, noha a tata, még mielőtt a rokovnikjával kezdett volna foglalatoskodni, kijárt a tóra gyógynövényt szedni, azt szortírozta, szórta szét a padláson, majd a mama dunsztosüvegeibe rakta. Az ángyi vagy az ángyika, ahogy Aranka nevezi, nem eszik mézet, pazarlás, mondja, az pedig egészen biztos, a családból a spóroláshoz a sógorom mellett ő ért a legjobban. Csak hideg vízben fürdik, és mindenből a legolcsóbbat veszi, még akkor is, ha, ezt mindenki tudja, nagyon is van mit nekik a tejbe aprítani.

Amikor mégsem maradtunk Magyarországon, mert anyád nem tudott ott megmaradni, ahogy apám, ha kettőnkön kívül senki más nincs a szobában, állítja, a mama, hogy Arankát születésnapja alkalmából felköszönthesse, visszakérte az aranyláncot a medállal együtt. Azóta Aranka ott hordja a nyakában, ha lehajol, Szűz Mária arca érinti az állatok orrát. A lányainak a fővárosba küldi a kolbászokat, a szalonnát, ha apám nem lenne elég szemfüles, a mézből is jutna. Az egyik szegedi ismerősömnek, aki kölcsönadta nekem a hűtőjét, mert ő vett egy újabbat, a Facebookon csak két profilképe van: szomorú Maja és mosolygós Maja, a kedvétől függően változtatja őket. Néha úgy tesz, mint aki nem érti, mit mondok, hibásan fejezed ki magad, rosszallóan néz, pedig mindketten magyarok vagyunk.

A disznók a hazaérkezés előtti éjszakán törtek ki az ólból, Aranka hajnalban egyedül drótozta meg az orrukat, ezt meséli utólag, de biztos hazudik. Ángyiék fejősteheneinek meg begyulladt a tőgyük, mert keveset fejték őket, hiába mutogatta Aranka a dagadt kezét, a mama bátyja csak idegesen legyintett.

A tata tegnap eltörte két bordáját, írja anyám a Skype-on, a mama meg továbbra is csak vagdos. Ollója az ágya mellett, a kislámpánál, a kétdecis pohárban csapvíz. A falon festett hegyek, fenyvesek, a kép alján a felirat: Žabljak, 1988. Egyetlenem, reggelenként nagy sétákat teszek. A fenyőfák között kis út kanyarog, oldalt virágok, néha lehajolok, letépem őket. Mindenfelé lepkék, méhek, bogarak. Zsibong az erdő, zsibong a tisztás is. Mintha megbolondult volna az egész természet. Bolondulok érted én is. Csókol, szeret a te Bibéd. Az ángyiéknak már nincsenek teheneik, a mamáéknak már nincsenek disznóik, csak Arankának vannak, meg a férjének, anyám sógorának, akivel évek óta nem nagyon beszélünk, noha elég közel laknak. Apám méhészei pergetik a mézet, Mikica gyakran kopog be hozzánk, ha nem marad más, anyám a fiát akarja nekem. Nem mondom senkinek, de nemcsak a tejet nem szeretem, hanem újabban a férfiaktól is gyakran irtózom. De a motyóikat, ezt végül is megírhatnám a bosnyák barátomnak is, szeretem. Cickafarkteát iszom, akácmézet csorgatok bele, nyúlik az aranysárga massza, ha nem vagyok elég óvatos, ragad tőle a kezem is.

Kint a tanyán, ahol az ángyiék laknak, két mélyhűtő van. Már nem tudják a húst hova pakolni. Aranka hizlalja, majd szállítja a disznókat, az ángyiék böllére vágja, a mama még néha besegít, tartja a vájdlingot, süti a vért. Szűz Mária arca nap mint nap az állatok orrához ér, Aranka azt állítja, ezeket is ő drótozza. Két törött borda fekszik az ágyban, a rokovnik a kisasztal fiókjában, annyian vannak benne, hogy kitöltik egészen május 28-ig. Anyám a mama kezébe nyomja a röntgenfelvételt, a mama nézi, ujjaival végigköveti a két repedést, a tatának mondja, kár, hogy túl nagy, nem tudod beragasztani.

Az ötvenparásokhoz még nem nyúlt senki, pedig apám szerint be kellene vinni a bankba, hátha még átveszik. Ezeknek már semmi értékük nincs, legyint a mama, miközben Aranka kukoricát főz. Ezt sokáig nem tudtam, noha fontos, a sógorom kedvenc étele a kukorica. Ha jóllakik, Aranka arcát nyalogatja. Aranka nyakában ott fityeg a medál, a sógorom már a mellét gyömöszli, anyám virágokról álmodik, az erdőben, a réteken méhek röpdösnek, a bibére szállnak. A falon festett hegyek, fenyvesek, a mama ragasztót vesz elő, felkeni a falra. Miközben arra gondolok, talán mézet sem kellene árulnom, a ragasztóra nyomódik a mellkas domborzata, rajta két repedés.

*