PROLÓGUS

1.

VÁRNA, TÖRÖK BIRODALOM,
A. D. 1444, SZENT ANDRÁS HAVÁNAK1 10. NAPJA, ALKONYAT

A harci szekerek vonala előtt felsorakozik Ulászló király ötszáz testőrző lovagja. Magyarok, lengyelek izgatottan kiáltoznak, mert ami előttük zajlik a harcmezőn, arra már nincsenek szavak.

Hunyadi ezen a napon negyedszerre tesz csodát, negyedszerre veri szét a sokszoros túlerőben lévő ellenséges tömböket. A ruméliai hadtest maradéka páni félelemmel takarodik el az északi, ködlepte dombok felé, s a magyar sereg maradéka üvöltve rohan utána.

Ulászló sápadtan ingatja fejét.

– Krisztus velünk van! Krisztus! Krisztus! Krisztus!

Körülötte örömittas nevetés harsan, a magyar és lengyel testőrök egymást ölelgetik.

Nincs már a harcmezőn köztük, és a szultáni állások között más, csak a még érintetlen janicsár hadtest.

– Szabad javasolnom, királyi felség – hajol közel Ulászló füléhez Cesarini bíboros –, hogy most indítsd meg a rohamot!

A király nem érti.

– Hunyadi azt mondta, maradjak veszteg, bíboros úr!

A pápai nuncius arcán gyűlöletteli kifejezés suhan át.

– Ó, ártatlan gyermek! Hát miért hagyod, hogy megint minden babért ez az oláh kutya arasson le?

Ulászló elvörösödik. Egész nap csak várakozott, testőrei borral itatták, hogy lecsillapodjon: hol a rettegés, hol a kétségbeesés, hol pedig a magatehetetlen düh vett erőt rajta attól függően, épp mi történt a harcmezőn.

Egész nap tétlenül bámulta, miként viszi végbe egyik csodáját a másik után Hunyadi János.

– Már győztünk, felség! – duruzsolja a fülébe Cesarini, és kivonja ékes pallosát, mely ma még nem kóstolt török vért. – Miért maradnánk ki a diadalból éppen mi?

Ulászló ereiben fellobban a heves lengyel vér.

Igaz!

Milyen igaz!

Hiszen már minden eldőlt…

Senki ne mondja majd, hogy Jagelló Ulászló egész álló nap csak bámészkodott, amíg Hunyadi a vérét ontotta!

– Vitézek! – kiáltja bőszen.

Minden szempár csodálkozva rászegeződik.

– Vitézek! Magyar és lengyel barátaim! – sziszegve kicsusszan a királyi kard a hüvelyéből. – Ott vár a szultán, azon a dombon! Ne várjon hiába!

Azzal megsarkantyúzza hátasát, és rikoltva kiugrat a többiek közül.

A lengyel urak dermedten bámulják.

– De uram! Uram, ne!

Késő.

Cesarini rájuk vigyorog, Szamatuly Vince és Anderas Tanczin csak most ébrednek rá, hogy mi történik.

– Felség, ne!

És utána iramlik az ötszáz páncélos lovag.

A szekerek előtt egyetlen lovas marad: Giuliano Cesarini, San Angele bíborosa.

Jagelló Ulászló teljes harci vértben dübörög a távoli domb felé. A királyi testőrző csapat kétségbeesetten zúdul utána, pajzsokat tartva az ifjú uralkodó elé. Éppen idejében: már kopognak is azokon a pajzsokon a janicsár nyílvesszők.

A távolság vérfagyasztóan gyorsan fogy.

Száguld a páncélos ötszáz, a váratlan rohamtól fellelkesülve.

Előreszegeződő lándzsák hegyén, kivont pallosok élén csillan a lángvörös alkonyi fény…

Velük szemben a szultáni janicsár odzsakok jeges nyugalommal feszítik meg újra íjaikat.

2.

A mámoros lelkesülést egyik pillanatról a másikra váltja fel a dermedt rémület. Ahogy száguldanak a domb felé, egyszeriben láthatóvá válik előttük a karóerdő.

Késő már lefékezni, késő már visszakozni.

Az oláhok által széthajigált selymeken, kelméken áttiporva nekireccsennek az előremeredő karóknak, melyek tucatnyi lovat nyársalnak fel azonnal. A sebzett párák iszonyú nyerítéssel vergődnek, rúgkapálnak, miközben beleik förtelmes loccsanással csorognak rá a karókra.

A cövekerdő mögül a janicsárok újabb nyílvessző-felhőt lőnek rájuk; kopognak a nyílhegyek a páncélokon, mint a jégeső.

Dühödt kiáltások, szitkozódás. Középütt a tetemeken, vergődő lovakon áttaposva Ulászló és közvetlen kísérete beugrat a janicsárok közé.

Meglepetésére az első sor rögvest szétnyílik előtte, aztán a második sor is, és a többi is.

A király akadálytalanul törtet tovább, egy pillanatra azt hiszi, megrémültek tőle a törökök, pedig egyáltalán nem erről van szó. Nem veszi észre azt sem, hogy közvetlenül mögöttük szilárdan összezárul a janicsárok sorfala, és a nyomában törtető lengyel lovagok többsége kívül rekedt. Elkeseredett közelharc tombol hátul, de a páncélos kíséret java része még a karóerdőn sem tudott átvergődni.

Nyílvesszők suhognak eszeveszetten, néhány lovas holtan fordul le a király mellett hátasáról – azonnal eltapossák őket a janicsárcsizmák.

– Hol vagytok? – zihálja rémülten Ulászló, és próbál megfordulni a nyergében. Amikor rádöbben, hogy csak Andreas Tanczin vergődik mellette, elönti a jeges rémület. – Istenem…

De aztán megembereli magát, Hunyadira gondol, és bőszen megforgatja pallosát a feje fölött. Lekaszabol két janicsárt, és pillanatnyi megnyugvással veszi tudomásul, hogy a vértjén kopogó csapások nem tehetnek kárt benne.

Tovább vágtat előre a hófehér kecse-tengerben, sisakja szemnyílásán át azonban nem rémült, hanem kárörvendő tekinteteket lát maga körül.

Valahol elöl, a távolban megpillantja a dombon a szultánt…

– Gospodar Murad! – kiáltja bőszen Ulászló, és fenyegetőn meglengeti kardját.

A szultánig nem jut el a kiáltás.

A következő pillanatban a király csak azt érzi, hogy lova összerogy alatta; hátborzongató nyerítés harsan, vér fröccsen a gyönyörű páncélra.

A janicsárt, aki vicsorogva elkapta a ló kötőfékjét, Khodzsa Hızırnek2 hívják. Nevéhez méltóan – ha púpos nem is volt – hajlott hátú; alaposan le kell hajolnia, hogy harci bárdjával szétroncsolja a harci mén hátsó lábát. Aztán egy elemi erejű sújtás: a ló koponyája kettényílik – ekkor fröccsent a vér a király páncéljára.

– Engedjetek! – üvölti a janicsár. – Az enyém!

A király és Andreas Tanczin egyszerre zuhannak a földre.

Jagelló Ulászló, Magyarország és Lengyelország királya lélegzete bennszakad, ahogy valaki megragadja a karját, durván lerántja a nyeregből.

– Engedjetek! Hagyjatok!

Khodzsa Hızır közelről belevicsorog a szemrésbe, bele is köp, aztán két izmos karjával egyszerűen letépi a húszéves fiú fejéről a sisakot.

A janicsárok felüvöltenek, egyszerre ezrek mozdulnak a földön tántorgó király felé. Valaki a vaspapucsos lábára tipor, egy térd az ágyékvédője acéljának csattan.

Khodzsa Hızır harci bárdja a magasba emelkedik.

Ulászló e pillanatban inkább dühöt érez, semmint félelmet. Tétován felemeli a fejét, miközben öklök ütlegelik halántékát.

Hirtelen mindenki elengedi, még karját is eltaszítják maguktól.

A király egyensúlyozva áll a tömeg közepén.

És akkor Khodzsa Hızır harci bárdja lesújt.

Tízezer janicsár üvölt fel diadalittasan, amikor a hajlott hátú janicsár egy levágott emberfejet emel a magasba. A nyakból ömlik a vér, a szürkéskék szempár még értetlenül forog szemgödrében.

Ez az utolsó pillanat, amit Jagelló Ulászló ezen a világon tölt. Még látja saját testét dülöngélni a gyönyörű páncélban, látja hátasa rúgkapáló lábait a tömegben, de aztán…

A sötétség…

A csend.

A testről dühödt karmok tépik le a páncélt; annak darabjai még száz esztendő múltán is féltett kincsei lesznek néhány török családnak. Az ifjú királyról előbb a ruha cafatait szaggatják le, aztán darabokra tépik a még meleg testet is. A karokat, lábakat tucatnyian szaggatják ki, aztán késekkel darabolják tovább. Egy zagardzsi3 röhögve emeli a magasba Ulászló kimetszett nemi szervét, azt tolja a többiek pofájába. Azok röhögnek, utálkoznak, és tovább gyalázzák azt a keveset, ami a hullából megmaradt: páros lábbal táncolnak rajta, a vérmocskos sárba tapossák, beleit lándzsáikra tekerik.

Khodzsa Hızır ezalatt mámoros örömmel iramlik vissza a hátsó, még tömör janicsár orták sorai mellett. Hajánál fogva szorongatja az engürúsz király fejét. Egy bosztandzsi basi megállítja, s mikor látja, mit visz, megveregeti a hajlott hátú vállát.

– Aferim! Aferim! De így mégse viheted a szultán elé!

Való igaz, az ifjú szeme még üvegesen mered a semmibe, a janicsár keze csupa vér, csupa gerincvelő.

A bosztandzsi basi segítőkészen egy lándzsát nyújt felé.

– Erre szúrd!

Most már eme győzelmi jelvénnyel robog tovább, fel a dombra Khodzsa Hızır.

Murád már messziről látja, és csak ingatja a fejét.

– Allah mégis felénk fordította orcáját!

Mohamed fölényesen mosolyog, ő az, aki átveszi a janicsár kezéből a lándzsára tűzött koponyát.

Átveszi, és áhítatosan leereszti, hogy közelről bámulhasson a hitetlen király szemébe.

Ulászló szemhéja utolsót rebben, de ez már csak afféle akaratlan rándulás – a veliaht mégis felkiált rémületében.

Murád mosolyogva melléje lép.

– Fiam! Ez a te győzelmed! – A szultáni kengyel agái földig hajolnak tiszteletük jeléül. – Én már feladtam…

Mohamed keble büszkén dagad.

– Ez a mi közös győzelmünk, apám!

Murád magához öleli a fiút, szemében örömkönnyek csillognak.

3.

Az alant még harcban álló török csapatok közt diadalittas üvöltés terjed. A domb lábánál hatalmas máglya lobban, s ebben a pillanatban felharsannak a török harci kürtök, a győzelem jelét fújva.

Feldübörögnek a dobok is.

Persze a harcolóknak sejtelme sincs róla, hogy mi történt. Értetlenül fordulnak a domb felé, de a gyorsan alászálló alkonyi szürkületben nem látják a lándzsára tűzött fejet.

Hanem látják a domb közeléből sietősen elhátráló engürúsz páncélosokat, akik hirtelenjében abbahagyták a harcot, és kimerülten robognak vissza a harci szekerek felé.

– Mi történt? Mi történt?

Immár egy másik, népes engürúsz páncélos csapat is fejvesztve fordul meg, és vágtat visszafelé.

A szultáni állásokat őrző janicsár tömb tízezer harcosa nem moccan, de a domb mögül előszáguld egy pihent szpáhi csapat Hasszán Fenarioğlu vezetésével. Aztán a másik oldalról Davut bég vérszomjas hitharcosai avatkoznak ismét a küzdelembe, bosszúra szomjazva, amiért délután oly szégyenletesen megfutottak Hunyadi vértesei elől.

4.

Erdély vajdája nem sejt még semmit. Páncélosai keservesen kínlódva űzik a menekülő ellenséget észak felé. A szürkület egyre sűrűbb ködgomolyaggal érkezik, lassan eltakarja a harcmező többi részét.

– Állj! Megálljatok!

Hunyadi rosszat sejtve visszarántja lovát.

– Mi az ott hátul?

Szilágyi Mihály csúnyán káromkodik, sisakját leveszi, s véreset köp.

– Futnak a mieink!

A vajda alig bírja a nyeregben tartani magát.

– Miért? Mi történt?

Lengyel címert viselő futár vágtat feléjük, falfehér arccal. A bokájából egy nyílvessző áll ki, de lehet, észre se vette még. Ahogy lefékezi lovát mellettük, bosszúsan beletöri a vesszőt a sebbe, de fel se szisszen.

– A király! A király! – kiáltja elkeseredve. – Megölték a király! A janicsárok megölték Wladislas őfelségét!

Hunyadinak megfagy a vér az ereiben.

– Micsoda? Hogyhogy megölték?

A ziháló lovagok is értetlenül bámulnak rá, a mögöttük lovukat táncoltatók meg hitetlenkedve kérdezgetik, jól hallották-e.

– Hunyadi úr! Hunyadi úr! Jönnek vissza a már elkergetett törökök! A janicsárok megölték őfelségét! Jön vissza minden török!

De innen is látni, hogyan száguld elő az alkonyi szürkületből sok ezer bosszúszomjas szpáhi és akindzsi.

A vajda lova nyakára zuhan, levegő után kapkod.

– Hogyan történhetett? Megmondtam neki… Megmondtam…

Mintha a hírt hallva mindenkinek elszállt volna maradék ereje is, fásultan bámulják a domb előtti porfelhőt.

– Vissza! – nyögi Hunyadi erőtlenül. – Nézzük meg, mi történt!

– De a törökök…

– Utánam! – harsogja rekedten a vajda. – A saját szememmel akarom látni!

Nem néz hátra, tudja, hogy nem követi mindenki. Vagy tucatnyian elinalnak a közeli fákig, abban a reményben, hogy talán el tudnak még menekülni innen, mielőtt a törökök nagyobb tömege visszatalál a csatatérre.

Hunyadi megállítja egy pillanatra a királyi testőrség halálra vált, pánikba esett páncélosait.

– Hol a király? Hol hagytátok a királyt?

De azok nem felelnek, megrázzák fejüket, s vágtatnak tovább a huszita szekerek felé, elhajigálva fegyvereiket, páncéljaik darabjait, hogy ezzel is könnyíthessék saját futásukat.

A vajda úr a janicsártömbök felé fordítja lovát.

Akkor hát nincs más hátra…

– Kövessetek, fiaim! Ez az utolsó roham… De ezt még… Ezt még királyunkért… Kövessetek! Ha valóban végeztek Ulászlóval… ki kell ragadnunk a kezeik közül a tetemét…

– Minek? – dühöng egy lovag. – Nézd meg, vajda úr! Mindenki fut!

– Nincs vége!

– De uram…

– Azt mondtam, nincs vége!

Vagy száz kimerült, reménye vesztett lovag néz vissza rá, egy erő felett végigküzdött nap alkonyán. Szánja őket, de akkor sem tehet mást…

Nekimenni a tízezer janicsárnak ezzel a szedett-vedett százzal?

Hunyadi nem mérlegel.

Támadni kell!

Ezt követeli a becsület.

Vágtára fogja a lovát, és reméli, hogy nem egyedül roppan a janicsárok falanxainak.

Nincs már mellette zászló, nincsenek itt hű emberei. A kavarodásban aztán mégis felbukkan az egyik: Dengelegi Pongrácz György rikoltoz mellette, dühödten. Épp feléje fordítja a fejét, s kiált valamit, de Jankó nem érti. Aztán a következő pillanatban oldalról nekik száguld egy szpáhi csapat.

– György!

Az első lándzsa átfúrja Dengelegi koponyáját. A lándzsahegy széjjelloccsantja a dús szőrzetű emberfőt, eltünteti a borvirágos arcot, s nem sokkal Hunyadi képe előtt áll meg.

A vajda félreüti a lándzsahegyet pallosával, s oldalra táncoltatja a lovát, hogy fel tudja venni a harcot a szpáhikkal. Pajzsán csapások csapkodnak, nyílvesszők kopognak.

– György!

Sógorának teste most csúszik le nehézkesen a nyeregből, s a többi ló már rá is tapos.

Hunyadi vadul csapdos maga körül, hogy megtisztítsa a terepet, de egyre csak özönlenek felé a törökök. Beletelik néhány percbe, míg a többiek beérik, és lekaszabolják valamennyi szpáhit. De hiába; annyi vágtat már feléjük, mint égen a csillag.

– Tovább! – zihálja Hunyadi. – Neki a janicsároknak!

– Nem! – Szilágyi Mihály terem ott mellette, és lefogja a karját. – Semmi értelme, Jankó! Nézzed!

A domb mögül tatár lovasok zúdulnak rájuk, s ugatnak, vonítanak, akár a veszett kutyák. Mögöttük vagy tizenötezer szpáhi lándzsaerdeje hullámzik.

És ebben a pillanatban megdördül az ég alja. Hunyadi az eszméletvesztés határán felemeli a fejét, azt hiszi, menten zuhogni kezd, de nem eső az.

Süvítés…

Robaj…

Hasszán Danıșmanoğlu megérkezett a szultán által megrendelt ágyúkkal: a dombok tetejére sorban, egymás után görgetik fel a zarbuzánokat, a kisebb öblű mozsarakat.

Süvítés…

Robaj…

Villanások a dombok tetején, vörös pöffetegek bomlanak szikrákra, aztán a füstfelhőkből gyilkos köpetek suhannak egyenest feléjük…

Mázsás kőgolyó csap a páncélos lovagok közé.

Üvöltés, sikolyok, csontrecsegés.

Hunyadi lehunyja a szemét.

Vége…

Annyi erőfeszítés, annyi kiontott vér… Mindhiába…

Remegő kézzel letépi fejéről a sisakot – nyaka, koponyája elviselhetetlenül sajog. A novemberi szél csípi friss sebeit.

Szeme lángol, a nyílvessző által szétroncsolt szemöldökcsontja sárgállik a rászáradt vér alatt.

Dübörög a föld.

Immár húszezer lovas iramlik feléjük. A magyar páncélosok menekülni próbálnak, szétrebbennek a szélrózsa minden irányába. Mindenki fut, Hunyadi mellett csak Szilágyi, Kendeffy és a ki tudja, honnan előkeveredő Vingárti Geréb János marad.

A vajda végigpillant rajtuk.

Nem…

Nincs ereje már felemelni a kardot.

Vége…

– Fussatok! Mentsétek az életeteket!

A többség engedelmeskedik, és vágtatnak máris, amerre látnak. Legtöbbjük nem éri el az erdőt, sem a mocsarak szélét, sem a tó partját, útközben lecsapnak rájuk a törökök, és egytől egyig lemészárolják őket. Sikolyaik még sokáig verdesnek a sík felett.

Hunyadi elhajítja összelapult, agyonhorpadt sisakját.

– Nincs más hátra…

Utolsó pillantást vet a lemenő nap fénysugaraiban fürdő halálmezőre.

Csaknem sikerült…

Oly kevésen múlott.

Oly kevésen…

– Testvéreim!

Szilágyi és Vingárti Geréb János két oldalról melléje léptetnek, mind a ketten elhajítják a sisakjukat, a pajzsukat. Ezekre már semmi szükség nem lesz ezen a világon.

Hunyadi rájuk vigyorog.

Nincs szó szavakra.

Egy biccentés.

Aztán…

A három páncélos lassan, lépésben megindul a szemből hömpölygő húszezer felé.

Aztán ügetésre váltanak.

A föld hullámzik, dübörög alattuk, a levegőben ágyúgolyók süvítenek a fejük felett.

Aztán mindhárman felüvöltenek, és pallosukat az égnek lökve vágtára fogják hátasaikat.

– Hunyadi!

Üvöltésüket visszhangozzák a dombok.

– Hunyadi!

A nap ebben a pillanatban lebukik a dombok mögött.

Mindent elnyelő sötétség lopakodik elő a föld mélyéből.

Első fejezet

VÉRES ALKONY

1.

VÁRNA, TÖRÖK BIRODALOM,
A. D. 1444, SZENT ANDRÁS HAVÁNAK 10. NAPJA, ESTE

Alattomban lopakodik elő a nyirkos föld alól a förtelmes éhségű sötétség. Kibontja denevérszárny-leplét, magába szívja, felemészti még a fénysugarak utolsó, halovány szikráit, aztán felfúvódva a dögletes bűztől vériszamós leplét ráteríti a pokoli kíntól vonagló ezrekre, tízezrekre. Hullámzik, féregfészekként nyüzsög az enyészet a lepel alatt. A belső, hideg űrben csócsálja tovább valami irtózatos a húst, csontot, ropogtatja az acélt, a vasat, és lefetyeli egyre a tengernyi vért.

Lakomáz a halál.

Az égbolt immár fekete esőként szemerkélő szemfedő, csak a távoli magaslatok tetején fel-felbömbölő török ágyúk lobbjai villámlanak, haragvón festve vérsebeket a földre hajló, fekete felleg-emlőkre.

Vad éji szél süvölt a mező fölött, mintha a mindent elnyelő sötétség böfögné fel a megemészthetetlen holtak szabadulni vágyó lelkeit; száguldnak, jeges árnyékká fakulnak az árva lelkek a holtak mezeje felett, aztán elomlanak a nemlét árkaiba.

Vonaglik az éjlepel, jajgat, üvölt fájdalmában az emésztendő hústömeg.

S egyre csak lakomáz a halál.

2.

Emitt, a huszita szekerek szétzilált, megtépázott vonalán a harcosok a végítéletre készülnek. Visszafojtott lélegzettel bámulták órákon át az öldöklő küzdelmet, de immár alig akad látnivaló, a halál ólomköpenye lassan ráborul a magaslatokról alázúduló szpáhik ezreire. Dübörög egyre a föld. Reszket, remeg és hullámzik a nyirkos rög alant. Néhány szekér fekete pernye immár, holtak, sebesültek hevernek erre is, arra is, széjjel. Lángnyelvek habzsolják a fát, tűzfal emelkedik az áthatolhatatlan sötétség előtt, nem oltja el azt a dúsan szakadó eső.

Nincs már tolongás odakünn, Várna mezején. Ritkul a verejtékben, vérben fürdő embertömeg, széjjelfut a vereséget szenvedett kereszténység, ide-oda nyargal a győzelmében mind bizonyosabb török.

Ami helyükben marad: pokolbéli táj. Jajgató, üvöltő sebesülteken tipornak át a lovasok, csontok recsegése, szpáhi kurjongatás hasogatja az éjszakát.

Káosz, áttekinthetetlen rendetlenség mindenütt. A keresztbe-kasul vágtatók közt bicegő, térden csúszó, beleiket maguk után húzó sebesültek vonszolják magukat. A harcmező kellős közepén összekaszabolt, felnyársalt magyar és török vitézek kúsznak sajátjaik felé, lanyhuló erővel kapaszkodnak, hullákon másznak át. Eljutnak-e a szekerekig s a díszes török sátrakig, ki tudja? Elnyeli őket az éjszaka, elnyeli őket a halál.

Amott, a szultáni állások irányából visszafelé nyargaló páncélos csapat dübörög el egy népesebb szpáhi ezred mellett, de azok túl fáradtak, hogy utánuk iramodjanak. Csak lesik, ahogy a ziháló vértesek elcsörömpölnek a szekerek felé, s még nyílvesszőt sem röppentenek utánuk.

Egyszeriben eláll az eső. A gigászi, vörös fénykörön túl mindent elnyelő sötétségben szentjánosbogarakként szikráznak az imbolygó fáklyafények: sebesülteket fosztogató, a vergődőket szenvedésüktől megszabadító éj-árnyak ezrei.

Jajgatás, török, magyar, lengyel, olasz, horvát kiáltások, káromkodás mindenütt…

Elhallgattak már az ágyúk a dombok tetején, immár nem látni, mire lőhetnének, kit találnának el a súlyos kőgolyóbisok.

3.

A szekerekhez visszavánszorgó magyarok és lengyelek kétségbeesetten rogynak a földre a pillanatnyi menedékben. A halál torkából szakították ki magukat, legtöbb bajtársuk odaveszett vagy hátramaradt, mert sebesülten nem bírta az iramot. Nekik bizonnyal végük, de vajon meddig ád oltalmat a túlélőknek ez a néhány roskatag szekér? S ha oltalmat ád is, innét hová tovább? Hová?

A huszita szekerekről aggodalmas kiáltások harsannak:

– Hol vannak a számszeríjászok?

– Kézi ágyúsokat ide!

– Töltsétek meg a mozsarakat!

A megroggyant szekerek mögött ezrek és ezrek gyűlnek. Lovagok vérmocskos páncélban, könnyűlovasok agyonkaszabolva, csonkoltan, zihálva, szász puskások kormos képpel, rémült tekintettel.

A lovasokat lesegítik a szájtáti apródok – már azok, akik itt maradtak egyáltalán, s nem porzottak el a pihent tartalék lovakon, míg tehették. Sokan megfutottak rögvest azután, hogy odaveszett a király, nyargaltak százával a tenger felé, s onnét délnek, északnak.

Közvitézek, rémült fogatosok, horvát, bosnyák íjászok, székely és kun lovasok, összekeveredett alakulatmaradékok özönlenek minden irányból vissza. Ha a szekerek körbe lennének állítva, erődként állnák a töröknek útját. De most nincsen erőd, egyetlen megritkult, foghíjas védelmi vonal maradt csak; ráadásul valahonnan hátulról, a Devnya-tó és a mocsarak felől török diadalüvöltés harsan hirtelen.

Be vagyunk kerítve!

Nincsen hová futni!

Azazhogy, futni aztán bármerre lehet. A mocsarak felé, a tó felé, a tenger irányába, vagy a Gorna Frangja gerincének a dombokon át, a Planova-tetőn át.4

Arra sűrű az erdő, sűrű az éj… A nyugatra hemzsegő török erőkön tán át lehet még siklani irgalmatlan vágtával, fel, a Duna irányába… Ha Krisztus segít…

De futnak sokan Kádi Köj romházai felé is abban a hitben, hogy némi szerencsével az anatóliai hadtest szétzilált sorain át tudnak majd vergődni Indzse Köj falva felé, ahol az éj leple alatt tán…

Talán…

Ha Krisztus is segít…

Kétségbeesett remény, élni akarás…

A sok csatát megjárt, tapasztalt vitézek nem futnak sehová. Komótosan letelepszenek a szekerek mögé, isznak, esznek néhány falatot, és bámulnak maguk elé. Nem kötöznek sebet, nem rohangálnak, csak várakoznak. Erőt gyűjtenek mindahhoz, ami rájuk vár.

A legifjabbak, legtapasztalatlanabbak a város felé rohannak, s észvesztve igyekeznek elrejtőzni Várna viskóiban, a görög és bolgár házakban. Bújnának pincébe, bújnának padlásra, bújnának dunyha alá, csűrbe, akolba, bárhova, csak a közeledő oszmánok meg ne találják őket. Ám a lakók már cseppet sem szívélyesek velük, kikergetik őket, még foglyul is ejtenek közülük néhányat, hátha így a hamarosan újra bevonuló törökök szemében jó színben tűnnek fel.

Fejetlenség, esztelen kavarodás mindenütt…

4.

VÁRNA, TÖRÖK BIRODALOM,
A. D. 1444, SZENT ANDRÁS HAVÁNAK 11. NAPJA,
SZENT MÁRTON NAPJA, HAJNAL ELŐTT

Hunyadi László nekitámaszkodott a Békés szántóvető belső falának. A padló csupa vér, csupa mocsok. A levágott törököket kihajigálták ugyan, de a kiontott beleken egyre csúszkált a katonacsizma.

– Mindennek vége… – suttogta a fiú. – Minden elveszett!

Kinizsi és Hajna egymásra pillantottak. Sokat megéltek már együtt, sok csatát megvívtak, most mégis elszorult a torkuk. Ahhoz elég sokat láttak, hogy tudják: itt, ezen a mezőn már a Jóisten sem tehet csodát.

– A királyi dandárt szétverték… – Lackó nekitámasztotta lüktető homlokát a deszkáknak. – Reggel lerohannak minket is!

Kinizsi és Hajna egymásra pillantottak.

– Akkor ne vesztegessük az időt!– mormolta az asszony. – Most még talán…

– Maradunk! – Lackó szédelegve szembefordult velük. Arca, felsőteste csupa seb volt, egyik szeme bedagadva, szája szélén felhasadt a bőr. – Az apám odakinn van valahol…

Elharapta a szót.

Michal Matejčik alig állt a lábán – egy török lándzsa a vállába sebzett, most mégis odavánszorgott a fiúhoz, és mélyen a szemébe nézett.

– Miért nem mondtad meg, ki vagy?

– Amit kellett, elmondtam.

– Jobban vigyáztunk volna rád!

Lackó elvigyorodott.

– Hát éppen ezért nem…

– Életben kell maradnod, úrfi! – Kinizsi kirázta szeméből a vért, és körbepillantott a harci szekér belsejében. – Ki kell törni a gyűrűből! Pero! Szerezz lovakat! Siess!

– Az apám odakünn van valahol. Nélküle egy tapodtat sem…

– A vajda úrra van, ki vigyázzon! A legderekabb vitézek veszik körül, úgyhogy inkább magad miatt aggódjál, úrfi!

– Nekem itt vagytok ti!

Matejčik lovag keserűen nemet intett.

– Ilyen kutyaszorítóban még mi sem voltunk. Körülöttünk minden irányban sok száz mérföldre ellenséges terület húzódik. Ha sikerülne is egérutat nyernünk, kötve hinném, hogy túléljük!

Hunyadi László végigmérte őket. A cseh lovag, a herkulesi termetű Kinizsi István, Hajna, a kaszás özvegy, Silkow, a sziléziai rablógyilkos, és Pero Petar, a rác lovászmester. A harci szekérre beosztott cseh és szász zsoldosok a legutóbbi összecsapás után kereket oldottak; ők maradtak csak, a Békés szántóvető jól összeszokott csapata.

No és persze a sarokban, a houfnice csöve mellé kuporodó olasz fiú. Elfehéredve, reszkető szájszéllel pislogott rájuk, tudván, hogy az ő élete is ezekben a pillanatokban dől el.

Lackó lehajtotta a fejét.

– Harcolnunk kell! Ezt kívánja a becsület!

– Aki itt marad, arra reggel kínhalál vár – mondta egykedvűen Hajna, mintha csak azt állapította volna meg, hogy hajnalban ismét felkel a nap. – Te nem leszel közöttük, az bizonyos, úrfi!

– Ne nevezz úrfinak!

– Annak nevezlek, ami vagy. A vajda úr fia vagy. Hunyadifi. És élni fogsz, arról én kezeskedem!

Pero komoran biccentett a harci szekér parancsnoka felé, azzal lekászálódott a sötétbe, hogy gazdátlan lovakat fogjon össze. Idebenn Kinizsi fáklyát gyújtott és összeszedte a padlón heverő fegyvereket.

– Silkow! Török ruhák kellenek!

A sziléziai már inalt is.

– Kinizsi! Puskapor? Ágyúgolyó?

Az egykori molnár fejvakarva kutatott az üszkös deszkák között, de hamar belátta, hogy széjjel kell néznie a többi szekéren is. Matejčik vele ment, úgyhogy Lackó egyedül maradt Hajnával.

– Lehet, hogy apád már halott – érintette meg az asszony a fiú arcát. – Ha így van, az embereknek szükségük lesz rád. Te vagy az egyetlen fia…

– Van egy öcsém is…

– Róla még nem hallottam. Kicsi lehet.

– Kicsi.

– Úgy csak rád számíthatnak. A Hunyadi név sokak számára az utolsó reménység, Ignác. – Hajna elmosolyodott. – László…

A fiú felsóhajtott.

Menekülni? Futni innen? Mint egy utolsó, senkiházi? Mint egy gyáva féreg?

A kaszás özvegy mintha csak a gondolataiban olvasott volna:

– Ahhoz, hogy tovább harcolhass a török ellen, életben kell maradnod.

Lackó a sarokban gubbasztó Paolo Lampanessára pillantott.

– És vele mi lesz?

Egyidősek voltak, tizennégy esztendősek, de sokat megéltek már mindketten. Ugyan ki gondolná erről a pelyhedző állú taljánról, hogy odahaza feleség, gyermek várja? S ugyan ki gondolná őróla, hogy bebarangolta a fél Török Birodalmat egy cigánykaraván lovászlegényének kiadva magát?

Hogy is mondogatta Matkó?

Háborús időkben megrövidül a gyermekkor…

A gondolat, hogy ő álljon atyja helyébe, megbénította; karjai elnehezültek, sebei eszelősen sajogtak.

– Kiviszünk innét! – Hajna kezébe kaparintotta egyik kaszáját; a fegyver éle kicsorbult a török csontokon. – Épen, egészségben visszaviszünk Magyarországra. Ha a mindenható Úristen úgy látja jónak, hogy vajda urunk ne térjen vissza ebből a mészárszékből, akkor te leszel, akinek a megmaradt hadak engedelmeskedni fognak.

Lackó sápadtan ingatta a fejét.

– Apám él! Tudom, hogy él.

Odakint, a haragosan lobogó lángok fényénél rettenetes látvány tárult a szeme elé. A szekerek közül tucatnyi lángolt, hiába próbálták őket eloltani, menthetetlenek voltak. A levegőben fojtogató füst, égett emberhús bűze és a vér nehéz illata lebegett. A fű megfeketedett a kiontott vértől, holtak, sebesültek hevertek mindenütt. Lackó kilesett a szekerek között: a csatamezőn fáklyák százai imbolyogtak: a törökök már a sebesültjeiket szedegették össze.

– Igyekezzünk! – morogta Kinizsi, aki ölre fogva cipelte a szekérbe a környékről összeszedett szablyákat, buzogányokat, fejszéket, lándzsákat. – Ágyúgolyók is kellenek még, és lőpor sem ártana… Amint Pero megjő a lovakkal, rögvest befogunk!

Lackónak maradhatnékja volt. Valami azt súgta neki, hogy ezen a véráztatta csatamezőn a helye, amíg meg nem bizonyosodik róla, hogy atyja biztonságban van… vagy arról, hogy halott.

A tűz körül ácsorgó vértesekre emelte tekintetét. Úgy bámulták a lángokat, mintha azokból próbálnák kiolvasni sorsuk alakulását.

– Tamás?

Először nem volt bizonyos benne, hogy ő az valóban: Hunyadi zászlótartója a többiek között állt, egy lándzsára támaszkodva. Csakhogy nem lándzsa volt az, hanem a Hunyadi-bandérium csatalobogója; a véres vászon összetapadva, megszaggatva csüngött a kettétört rúdról.

– Tamás!

Az ifjú fásultan emelte fel a fejét.

– Székely Tamás! Nem ismersz meg?

Unokatestvére hitetlenkedve rázta a fejét:

– Lackó! Hogy kerülsz te ide? Azt hittem…

Megölelték egymást, de a vajdafi felszisszent; vasba öltözött kuzinja alaposan megropogtatta csontjait.

– Hol van apám? Láttad-e? – bontakozott ki a vaskarokból.

– Kendeffy látta utoljára. Azt mondja, Szilágyival meg Vingárti Gerébbel épp nekirontottak egy szpáhi tömbnek. Tudja, hogy itt vagy?

– Tudja.

Székely Tamás szomorúan biccentett a harcmező felé.

– Reménykedjünk, Lackó! Sokan áttörték magukat a török vonalakon. Nem üldözik őket, kimerült az ellenség is… Összevissza keveredtek az alakulatok…

– Hiszed, hogy atyám is átverekedte magát?

A zászlótartó megtörölte véres homlokát.

– Hiszem hát. Jankó bátyát nem fogja fegyver. Estére keservesen szétszórtak minket, az igaz, de atyádnak élnie kell!

A mellettük álló lovagok elkerekedett szemmel bámulták a vajdafit. Hunyadi kölyke itt volna közöttük? Hát mégiscsak derék gyerek ez! Lám, sebektől rőt a képe, megpörkölődött az a kevés haja, ami van, s a gúnyája is.

Ebben a pillanatban két újabb ismerős bukkant fel a tábor irányából. Gyalogosan caplattak a vértől elmocsarasodó fűben, hullákat és sebesülteket kerülgetve.

Kendeffy nem lepődött meg Lackó láttán, hiszen találkoztak csata közben, amikor Hunyadit sebesülten a Békés szántóvető menedékébe vitték.

– Ki most a parancsnok? – zihálta a mellette érkező Orros György, a temesközi bandérium kapitánya. – Azonnal intézkedni kell, mielőtt mindenki eszetlenül szertefut!

– A király halott – felelte Kendeffy István. – Óvatlanul rárontott a janicsárokra. Lefejezték…

– Látta valaki? – kérdezett vissza Székely Tamás haragosan. – Látta valaki, hogy őfelségét megölték?

A túlélők fásultan merednek a vascsizmás lábuk előtt ropogó tűzbe.

– Hozzatok ide valakit a polákok közül! Valaki csak látta, mi történt!

Míg néhányan elszédelegtek a távolban gyülekező lengyelek felé, Kendeffy az ujjain számba vette, ki lehet a rangidős a túlélők közül:

– Szilágyi és Vingárti Geréb a vajda úrral voltak. Vagy élnek, vagy holtak, nem tudhatjuk. Dengelegi halott. Báthory halott. A püspök urak… Csodálkoznék, ha túlélte volna bármelyikük is…

– Székely Tamás a zászlóhordozó, mostan ő a legmagasabb rangú – vélte az egyik erdélyi lovag. – Amíg elő nem kerül valamelyik vezér, mondja meg ő, mit kell tenni!

Székely Tamás a fejét ingatta.

– Itt van a vajda úr fia. Vegye át ő a parancsnokságot!

Néhányan bólogatni kezdtek, mások hitetlenkedve bámulták a rongyos, csupa seb, csupa vér ifjút.

Kendeffy levette sisakját, s hagyta, hogy vértől, verejtéktől összetapadt haja a szemébe hulljon.

– Lackó…

– Lassan a testtel, urak! – lépett elő a sötétből Hajna, és csípőre tett kézzel megállt a vitézek előtt. – Ezt a fiút a vajda úr a Békés szántóvetőre osztotta be. Nem vesz ő át semmiféle parancsnokságot! Még csak az kéne! Hisz ott az ülepén a tojáshéj!

Kendeffy elvigyorodott és perzselő tekintettel végigmérte a kaszás özvegyet.

– Ha ezt a napot túléljük, babám, és valahogy hazavergődünk Magyarországra, Isten a tanúm, mátkámmá teszlek!

– Hisz van már feleséged! – röhögött Orros György. – Töröknek kellene lenned, ha több feleségre fáj a fogad!

– Bolond vagy, nem kell nekem több feleség! Csak ilyen tűzrőlpattant szerető kell, éppen ilyen! – Kendeffy már-már Hajna hátsójára csapott volna, de látva az özvegy elboruló tekintetét, jobbnak látta visszafogni magát.

Az asszony hidegen végigmérte a hátszegi nemes urat.

– Napkelte előtt kitörünk a város felé! Ti pedig segíteni fogtok!

A lengyel lovagok felől Berekszói Péter közeledett, magával cibálva egy hórihorgas, vagdalt képű litvánt.

– Ez ott volt!

Mindenki izgatottan köréjük gyűlt, hogy hallja, mit ad elő a lovag. Azt már kevesen vették észre, hogy Berekszói ájultan rogyott össze mögöttük; oly súlyos sebet kapott, hogy a vérveszteségtől elveszítette eszméletét.

– Halljuk, testvér! – ragadta meg a litván vállát Kendeffy. – Mi történt őfelségével?

Valaki fordított, mire a lovag akadozva, rebegő szájszéllel azt felelte:

– A kardinális úr tanácsára őfelsége megrohamozta a janicsárok állásait! Csakhogy a karók felnyársalták lovainkat. A janicsárok megnyitották soraikat, és csapdába ejtették őfelségét és Tanczin lovagot…

Orros György magánkívül szentségelt:

– Kurva bíborosa! Hogy Belzebub hágná meg a pokol összes ördögével egyetemben, kétágú vaspöccsel! Ezt is Cesarininek köszönhetjük!

– És azt láttad-e, testvér, hogy mi lett őfelségével?

A litván a fejét ingatta.

– Futott vissza, aki még tehette! Csak nagyon kevesen értük el a szekerek vonalát, uram! A többséget körbefogták és egyenként agyonverték a janicsárok.

– Tudsz valakiről, aki látta a királyt meghalni?

– Mieslaw beszélt egy sziléziai lovaggal, aki tán látta, hogy lefejezik… De kötve hinném, jó uram, hogy lett volna szemtanúja, ha történik ilyesmi. A janicsárok falat emeltek elénk… Nincsen ember, aki azon átverekedhette volna magát…

Kendeffy intett, hogy elmehet, aztán a többiek felé fordult.

– Székely Tamás a parancsnok, míg magasabb rangú elő nem kerül.

Minden szempár Hunyadi unokaöccsére szegeződött.

– Készüljetek az éjszakára! – adta ki első utasítását a zászlótartó. – A török reggelig tán nyugton marad, aztán hajnalban, ha látja, milyen kevesen maradtunk, nekünk zúdul, s beleszorít minket a tengerbe!

Lackó nem állta meg:

– Össze kell szedni a megmaradt íjászokat, számszeríjászokat, kéziágyúsokat, és őrségbe kell őket küldeni. Rajtunk ne üssön az ellenség éjnek évadján!

Kendeffy csak most vette észre a földön heverő Berekszói Pétert.

– Nyaláboljátok fel a sebesülteket! Valamennyi kirurgust ide hozzátok, a Békés szántóvető mellé! A tábori ispotály közel esik a tóhoz! Arrafelé túl sok török lófrál.

Pero Petar négy rúgkapáló paripával tért vissza, s miután Matejčik meg Silkow nyögve kifordították a szekér rúdját, késedelem nélkül bekötötte őket. Annyi mindent kellett volna egyszerre tenni, annyi mindent kellett volna látni és átgondolni, hogy valamelyest úrrá legyenek a káoszon – a kimerült harcosok azonban rendezetlenül áramlottak vissza a harcmező különböző részeiből. Sokan üvöltöttek a fájdalomtól, s a csatatér felől is egyre visszhangzottak a segítséget kérők kiáltásai.

– Apám is ott heverhet valahol… – suttogta Lackó, miután visszakapaszkodott a harci szekérre. A lőrésen át ezer és ezer fáklya imbolygását lehetett látni, minden más fekete massza volt. – Tán az életéért küzd… Tán szomjúhozik… Vérzik…

Egy kezet érzett a vállán.

Az olasz fiú volt.

– Stiamo andando a morire?5 – kérdezte.

Mit felelhetett volna erre Hunyadi László?

– Nem mind érjük meg a reggelt, barátom. Imádkozz! És reménykedj!

Paolo Lampanessa letérdepelt az arquebus mellé, és szaporán mormolni kezdte a Miatyánkot:

– Padre nostro, che sei nei cieli, sia santificato il tuo nome…

Silkow belesett a szekér bejáratán.

– Ifiúr! Csináljon szaporán helyet az ágyúgolyóknak!

5.

Murád szultán, Allah földi helytartója, a világ Uralkodóinak Uralkodója, Királyok Királya, Élet-Halál Ura, az Igazhitűek és Hitetlenek Királya, Kelet és Nyugat Császára, az Egész Világ Bajbajutottainak Menedéke és a Földet beborító Mindenható Csend Hangja, Isten Árnyéka a Földön – még mindig hitetlenkedve bámulta az esőtől, vértől áztatott, fekete harcmezőt.

Győzelem…

Allah megkönyörült az igazhitűek seregén, és az utolsó pillanatban nékik adta a teljes diadalt!

De teljes-e valóban?

Órákkal az engürúsz király lefejezése után Kazanci Doğan janicsár aga parancsot adott a szultáni magaslat védelmének megerősítésére, mivel a megszalasztott páncélos egységek némelyike még mindig meglepően közel vágtatott el állásaikhoz.

Nem csoda…

Várna mezején teljessé vált a káosz. A szétvert keresztény erőket csak néhol üldözték a szpáhik, így azok viszonylag háborítatlanul nyargalászhattak ide-oda. Sokan közülük a menekülést választották, de számosan voltak, akik jobbnak látták visszatérni szekérváruk menedékébe.

A szultán egyelőre nem tudhatta, hányadán állnak az ellenséggel.

Nem sokkal éjfél előtt beérkeztek az első veszteséglisták. A számok kétségbeejtőek voltak; az anatóliai és ruméliai hadtest lovasalakulatai csaknem teljesen megsemmisültek, és a portai haderőt is alaposan megtépázták Hunyadi bandériumai.

– Negyvenezer halott? – bámult Murád döbbenten az előtte térdeplő csauszra. – Az lehetetlen!

– A szpáhik közül sokan messzire futottak, fényes tekintetű padisah! – nyögte a perzsa írnok. – Holnapra talán csökken a veszteség mértéke, de ami a lényeget illeti…

Murád felnézett a véres vánkosról, melyen ült, a mellette álló Mohamed veliahtra.

– Hallottad ezt, fiam?

A trónörökös arca rezzenéstelen maradt.

– Allah drágán mérte ma a diadalt, apám. De nekünk adta. Örülnöd kellene, nem a holtak miatt siránkozni!

– Hát nem látod az igazhitűek tízezreit kiterítve a kísértetek mezején? Levágva hadunk színe-java! Végünk van, fiam, ha gyakran ád Allah ilyen diadalt.

Mohamed vállat vont.

– Ma döntő vereséget mértünk Hunyadira! Csak ez számít!

A szultán lehunyta a szemét és a szakállát simogatta. Csauszai még soha nem látták ilyen kimerültnek.

– Allah megsegített minket! Az engürúsz király feje itt van, lándzsánkra tűzve… de engem jobban érdekel Hunyadi feje!

– Többen látták Hunyadit, fényes tekintetű padisah! – hajolt földig Kazanci Doğan janicsár aga. – Könnyen lehet, hogy már ő is holtan hever valahol a sötétben! Reggel átkutatjuk érte az egész környéket!

– Meglátjuk, kezünkre adja-e őt is Allah, vagy kegyeskedik biztos menedékbe vezetni. További jelentéseket kérek! Minden parancsnoktól részletes beszámolót várok holnap délig. A megfutott szpáhi ezredekről is tudni akarok. Azokat a parancsnokokat, akik nem tartották állásaikat, az elfogásuk helyén végezzék ki!

– Úgy lesz, fényes tekintetű padisah!

– Hol van Lala Şahin bég? Él még?

Mozgolódás támadt a csauszok között; egy kormos, kun képű harcos hajlongva tolakodott előre a szolgahad sorai közül. A szultán elmosolyodott: Pençyekçioğlu Isa bég egyike volt legfanatikusabb janicsártisztjeinek.

– Mit akarsz, Isa bég? Jöjj közelebb bátran!

Pençyekçioğlu Isa szinte a földön kúszva közeledett a szultán felé. Kezében, véres rongyokban egy összetörött pengéjű szablya darabkáit hozta.

– Az engürúsz démonokkal vívott harcban tört össze, fényes tekintetű padisah! Kérlek, adj új pengét az iszlám hit harcosának, hogy folytathassa a küzdelmet nevedben!

Murád nem kedvelte az ilyesfajta törtető, magamutogató pojácákat, de most megbocsátó kedvében volt.

– Menj, és keresd meg nekem Lala Şahin béget! Szükségem van rá!

Intett csauszainak, akik egy gyémántberakásokkal díszes szablyát hoztak elő.

– Száz arany üti a markod, ha előkeríted Lala Şahint!

Alighogy a bég elporzott, a fáklyafénytől derengő félhomályban páncélos lovagok csörtettek el nem messze a dombtól. A közelben ácsorgó janicsárok idegesen meresztgették a szemüket, aztán megeresztettek feléjük néhány nyílvesszőt.

– A hitharcosok maradjanak készenlétben egész éjjel! – adta parancsba a szultán. – Hunyadi bármilyen fortélyra képes. Azon sem lepődnék meg, ha összeszedné a szétszórt lovasait, és lecsapna ránk még hajnal előtt!

Kazanci Doğan janicsár aga szemét a veliahtra szegezve várta, Mohamed egyetért-e a paranccsal. Murád ajka keserű mosolyra húzódott.

– Menj! Most még én vagyok a szultánod. Intézkedj, hogy a dzsemáatok árkolják körül állásaikat!

Az aga mélyen meghajolt és elhátrált a lova felé.

A szultán lehunyta szemét. Hosszú nap volt, és bizonnyal még hosszabb lesz az éjszaka, ami rájuk vár. De holnap…

Holnap talán…

– Futárt küldök Edirnébe! – mondta Mohamed, beletartva arcát a korombűzű éjszakai szélbe. – A győzelem híre megnyugtatja majd a lázongókat, atyám!

– Cselekedj, ahogy jónak látod, fiam.

Murád nyögve feltápászkodott, s csaknem nekiütközött a lándzsahegyre tűzött koponyának.

Az engürúsz király feje megfeketedett, talán a koromtól, talán a rászáradt vértől. Egyik szemével bágyadtan bámult a magasba, a másik csukva volt. Aranyszőke haja vérmocskosan csüngött, fél állkapcsa már hiányzott; valószínűleg akkor szakadt le, amikor Khodzsa Hızır lefejezte. A szultán megborzadt.

– Küldj embereket a harcmezőre, keressék meg az engürúsz király testét! Bár esküszegő volt, szeretném illő módon eltemetni.

Mohamed ajka megrándult.

– A janicsárok széttépték a testét, apám.

– Akkor keressétek meg, ami maradt belőle. Uralkodó volt, népek királya. Bátran harcolt. A fejét körbeküldetem a birodalomban, hogy lássák, így jár, aki a hatalmas Oszmán-házra emel fegyvert. De a teste… A teste az nyugodjék békében. Megharcolta már a maga harcát…

A veliaht alig észrevehetően biccentett.

– Megkerestetem.

Murád szultán összehúzta teste előtt dervisköpönyegét.

– Attól tartok, még nincs vége, fiam! Amíg nem látom magam előtt kiterítve Hunyadi holttestét, addig tudom: bármi megtörténhet! Az a dzsinnek fattya még megfordíthatja a csata sorsát!

A szultán csauszai hajlongva indultak, hogy végrehajtsák a parancsokat.

A harcmezőn maradt török erők állig felfegyverkezve visszavonultak állásaikba, és várták, hogy pirkadjon végre.

6.

A 64. zagardzsi janicsár orta, amelynek katonái bekerítették és megölték az engürúsz királyt, közvetlenül annak a helynek a közelében táborozott le, ahol a magyar és lengyel lovagokat sikerült tőrbe csalni. A nap ünnepelt hőse természetesen Khodzsa Hızır volt, a hajlott hátú janicsár, aki lefejezte Ulászlót. Az ő vállát veregette mindenki, neki szóltak a szerencsekívánságok, s még a magas rangú janicsár tisztek is mind arról faggatták, hogyan állította meg a szultáni állások felé törtető uralkodót, hogyan végzett a lovával, és aztán hogyan csapta le a gyaur fejét.

A tábortűznél Khodzsa Hızır immár sokadszorra kezdett bele a történetbe. A közelben minden szempár rászegeződött. A harcosok kimerülten hallgatták, elegük volt a vérontásból, szórakozni, enni és inni akartak. A táplálékkal még várniuk kellett, de a diadalmas beszámolót újra meghallgathatták.

– Egyszeriben elém toporzékolt az a hatalmas csatamén, csupa vas, csupa ezüst! Rajta egy óriás, talpig páncélban; bizony, mondom néktek, hatalmasabb volt az még az átkozott Yankónál is…

Mindenki a szavára figyelt, a sebesültek összeszedését meghagyták a tábori csauszoknak, s igyekeztek nem tudomást venni a jajgatásról.

Senki sem vette észre, hogy ötven öllel arrébb lassan megemelkedik a holtak szőnyege. Az összekaszabolt, megcsonkított, megtaposott húskupac alól egy emberi test küzdötte ki magát. Vonásaira vastag vérkéreg száradt, haját kiontott bél mocskolta.

Idős volt, vagy fiatal?

Úr, vagy szolga?

Ki tudta volna azt megmondani…

A fájdalom és az eszelős élni akarás hajtotta; tovább- és továbbvonszolta magát, ösztönszerűen, akár a közelgő vihar elől menekülő vadállat. Nem sejtette, hol van, nem tudta, mi történt vele. Tudata jótékony ködbe burkolt körülötte mindent, elrejtette előle a valóság iszonyatát. Nem hallotta a közelben röhögő janicsárokat, nem hallotta a török dobokat, melyek alkonyat óta büszkén hirdették Murád szultán diadalát, s nem látta maga körül a tömérdek halottat. Ha hallja, s látja mindezt, tán mozdulatlanná merevedik a rémülettől…

Nyögve kúszott egyre távolabb a helytől, ahol a törökök órákkal korábban lerántották lováról. Vasba öltöztetett teste azonban egyre nehezült, s mikor végképp elfogyott ereje, feje lehanyatlott egy felhasított hasfalú lengyel lovag belsőségeibe.

Az élet pislákoló fényei lassan kihunytak tudatában.

Nem hallotta a pisszegést.

Nem érezte a tapogatózó ujjak érintését.

– Él még?

– Azt hiszem, igen.

– Halkabban. Meghallják…

– Óvatosan… Fogd meg a karját…

– Várj!

– Mi baj?

– Nézd meg az arcát…

– Nem látom. Sötét van.

– Neked nem ismerős?

– Mondtam, hogy sötét van.

– Szerintem ő az.

– Óvatosan! Lassan… A mögött a halom mögött megpihenünk.

– Milyen messze vannak a szekerek?

– Hajnalig sem érünk oda.

– És a mocsár?

– Nem tudom. Melyik irányban lehet?

– Azt hiszem, arra.

– Talán… Addig elvergődhetünk… De nélküle könnyebb lenne…

– Nem hagyhatjuk itt!

– Miért? Azt sem tudjuk, ki ez.

– Magunkkal visszük!

– Meg fognak ölni minket! Ketten hamarabb menekülhetünk!

– Azt mondtam, visszük! Ha mégis ő az, az eskünk köt!

– Ha valóban ő az…

– Reggel meglátjuk. Ha nem ő az, akkor sem hagyhatjuk magára…

– Hallgass! Közel vannak! Húzd! Óvatosan! Meghallják!

Három árnyalak.

Kettő görnyedve, kushadva, a holtak közt lapulva vonszolta a harmadikat. A vértlemezeket lehántották róla, csupán bőrzekéje maradt rajta. Szeme fennakadva bámulta a fekete felhőket. Tán nem is élt már.

A harcmező végtelennek tűnt: vérben caplattak, tetemeken tiportak keresztül. Gödrök, halmok adtak menedéket, s hamarosan messze jártak attól a helytől, ahol a janicsárok csapdába csalták őket.

Errefelé csöndesebb volt a tetemek mezeje, a haldoklók közt is mind többen feladták már.

Itt megpihentek.

Friss éjszakai szél söpört végig a mező felett. Sós, tengeri illata volt a szélnek, enyhülést hozott a nehéz vérszag után.

– Nem bírom tovább… Hagyjuk itt!

– Ha már idáig elhoztuk, tovább kell vinnünk. Nézd! Nézd csak meg az arcát!

– Lehetetlen! Ez nem lehet ő!

– Nézd csak meg jobban!

– Mi lesz, ha a mocsár elnyel minket?

– Krisztus segít! Átvergődünk valahogy… Csak arra mehetünk…

Kúsztak tovább, s vonszolták magukkal a harmadikat rongybabaként, magatehetetlenül.

7.

Az ég alján villámok cikáztak. A távolból még ádáz harc hangját visszhangozták a Frangja-Kamenar hegyei, de a várnai harcmező már elcsöndesült.

– Le kívánsz pihenni, szultánom?

Murád nemet intett. A domb lábánál máris százával tolongtak az előléptetésre vágyó, hőstetteikkel dicsekedő parancsnokok és közkatonák. Egymás sarkát taposva próbálták átverekedni magukat a rendíthetetlen janicsár sorfalon, s mind abban reménykedtek, hogy az uralkodó legalább egy pillantásra méltatja őket. S ha pillantásra méltatja, tán nem feledkezik meg jutalmazásukról sem.

Egyikük zászlószerű rongyot lobogtatott turbánja fölött.

– Őt engedjétek át! – bökött felé Murád.

A janicsár valóban egy zászlót szorongatott a kezében.

Ahogy Murád elé engedték, vigyorogva mutatta zsákmányát.

– Mi a neved?

– Uzun Alioğlu, fényes tekintetű padisah! – Azzal remegő kézzel szétterítette a fekete vásznat. A szakadozott, vérmocskos rongyon alig lehetett kivenni az eredeti díszítést.

– Honnét szerezted? – kérdezte a veliaht.

– Egy páncélos engürúsz démon kezéből téptem ki a rúddal együtt!

– Hol harcoltál, Uzun Alioğlu?

– A ruméliai hadtesttel, középen, ahol a gyaur kutyák át akarták törni a védelmi vonalunkat!

– Hány ellenséggel végeztél?

– Hússzal, fényes tekintetű padisah!

A szultán elmosolyodott.

– Kié volt hát ez a zászló, barátom?

– A dzsinnek fattya Hunyadié, nagyuram!

Murád közelebb intette magához perzsa udvari írnokát, aki vaksi szemeihez emelve a véres vásznat a fejét ingatta.

– Ez se nem Erdelisztán, se nem Hunyadi zászlaja! Nincs rajta az engürúsz turul, sem a fekete holló! Ez csupán valamelyik bán zászlaja lehet, nagyuram.

– Aferim! – csapott a szpáhi vállára a szultán. – Derék harcosom vagy, Uzun Alioğlu! Tíz arany a jutalmad!

A harcos földig hajlongva hátrált, s odalenn, a domb alján fűnek-fának elhencegett szerencséjével.

Kisvártatva megérkezett az engürúszok üldözéséből visszahívott Lala Şahin pasa. Tíz, tizenkét csupa vér, csupa seb keresztény foglyot vonszolt maga után láncon. A foglyok tehetetlenül tűrték a török katonák gúnyolódásait, köpéseit, ütlegeit.

Lala Şahin pasa boldog vigyorral mutatta zsákmányát.

– Futnak a hitetlen kutyák, fényes tekintetű padisah! A környező hegyek nyüzsögnek a menekülő engürúszoktól! Ezek itt az egyik bán emberei!

– Hunyadi?

Lala Şahin ajkáról leolvadt a vigyor.

– A föld alól is előkerítem, uram! Élve vagy holtan a színed elé hozom!

Murád végigmérte a foglyokat.

Lovagok voltak, arcukon reménytelenség és megaláztatás tükröződött.

– Megismeritek? – förmedt rájuk Mohamed veliaht, és Ulászló király lándzsahegyre tűzött fejére mutatott.

A magyarok közül néhányan térdre rogytak s zokogni kezdtek.

– Megismeritek? – kérdezte Kazanci Doğan aga is. – Ő a ti királyotok?

Egy szakállas, széles vállú vitéz közelebb lépett. A homlokát ráncolta, szemét törölgette.

– Én csak egyszer láttam Ulászló őfelségét. De neki nem aranyszínű haja volt, mint ennek itt!

A janicsár aga felhördült, amikor a tolmács lefordította a szavakat.

– Nézd meg jobban! Csupa vér a haja! A vonásait nézzed! Felismered?

A szakállas vitéz hetykén a török felé köpött.

– Ez itt nem a magyarok királyának feje!

Murád szultán és Mohamed veliaht rosszat sejtve figyelték a kihallgatást. A foglyul ejtett lovagok közül néhányan térdre rogytak, és azt kiabálták:

– Nem igaz! Nem igaz! Ez bizony itt a magyarok királyának feje! Megismerjük! Ő az! Ulászló, a magyarok és lengyelek felszentelt királya! Jaj, nekünk! Jaj, nekünk! Kegyelem!

Egy lengyel lovag könnyezve mutatott a lándzsára tűzött emberfőre:

– To isztotnyije jeszty glóva jego viszokoscsi Vlagyiszlava!6

Kazanci Doğan aga a fényes tekintetű padisahra nézett.

Na, most aztán kinek higgyenek?

– Hozzatok ide még több foglyot! – parancsolta a szultán.

A janicsárok egy jókora üstben emberi maradványokat cipeltek. Murád megszédült a förtelmes húscafatok, csontdarabok láttán.

– A katonák csakugyan széttépték az engürúsz király maradványait – jegyezte meg a janicsár aga lesütött szemmel. – Igyekeztünk összekaparni, amit csak lehetett, de nem biztos, hogy ez itt mind egy testből való, uram. Az engürúsz király páncéldarabjainak egy része is itt van, láthatod. Ez a sasszárny a lehçe7 címerből való.

– A király lovagjai is Lehistan sasmadarát viselik páncéljukon – ingatta a fejét a szultán.

– A szemtanúk szerint kétségtelenül ez az engürúsz lehçe király teste, fényes tekintetű padisah!

Murád gyomra háborgott, intett, hogy tüstént vigyék szeme elől.

– Temessétek el! Keressetek egy keresztény templomot, és oda földeljétek, a saját hite szerint. Keressetek egy papot, aki imát mond érte!

Mohamed arcán megvetés árnya suhant át.

– Vajon a gyaur kutyák is ilyen nagylelkűen bántak volna a testünkkel, ha Allah nekik adja ma a győzelmet, atyám?

Murád a foglyokat bámulta.

– Hunyadi így tett volna.

A szultán elgondolkodva a lándzsára tűzött fejhez lépett. Az engürúszok és lehçék királya fiatalember volt. Talán még húszesztendős sem lehetett. Szép vonásai voltak, szemöldöke ívelt, pelyhedző bajusza és gyérecske szakálla ápolt. Fennakadt fél szeme a mennyeket fürkészte, mintha onnét várna még mindig választ az emberi lét értelmetlenségére, a küzdelem hiábavalóságára.

– Szegény fiú…

– Vigyétek körbe a fejet a harcmezőn! – adta ki a parancsot Mohamed veliaht, megelégelve atyja filozofikus hangulatát. – Lássák a hitharcosok, hogy így járt a hitszegő király! Lássák, hogy győzedelmes kardunk elvágta a hitetlenek urának élet-ereit. De vigyázzatok rá!

Kazanci Doğan aga a szultánra pillantott, s Murád egyetlen fejbólintással jóváhagyta fia utasítását.

– Mi legyen a foglyokkal, fényes tekintetű padisah?

Ezúttal is az ifjú herceg harsogta a parancsokat:

– Ötven erős, fiatal lovag életét kíméljétek meg! Atyám el kívánja küldeni őket szövetségeseink udvarába, tetőtől talpig páncélban, teljes fegyverzetben. Atyám azt akarja, hogy lássák Kairóban, a Krímben és a Karamán piactereken, miféle fenevadak támadtak birodalmunkra.

– És a többiek?

Mohamed ezúttal hallgatott.

Minden szempár az uralkodóra szegeződött.

Murád szultán, Allah földi helytartója, a világ Uralkodóinak Uralkodója, Királyok Királya, Élet-Halál Ura, az Igazhitűek és Hitetlenek Királya, Kelet és Nyugat Császára, az Egész Világ Bajbajutottainak Menedéke, és a Földet beborító Mindenható Csend Hangja, Isten Árnyéka a Földön – ugyan iszonyodott attól, amit mondania kellett, ám tudta, uralkodóként nem adhat ki más parancsot:

– Öljétek meg őket! Mindenkivel végezzetek, aki tizenhárom évesnél idősebb. Fejezzétek le mindet! Azt akarom, hogy a környező völgyek teljenek meg a hitetlen kutyák koponyáival!

Mohamed elégedetten mosolygott.

A csauszok pedig elhátráltak, hogy teljesítsék a parancsokat; Lala Şahin pasa és Kazanci Doğan aga visszasiettek, hogy tovább üldözzék a menekülő keresztény hadakat.

S éjféltájt a völgyek elkezdtek megtelni a beért és lemészárolt magyarok, lengyelek, szászok és oláhok levágott fejeivel.

8.

Lala Şahin pasa ujjongva körbeszáguldott a harcmező peremén a lándzsával, melyre Ulászló király levágott fejét tűzték. A kimerült alakulatok újult erőre kaptak, és harci láztól égve vetették újra küzdelembe magukat – gyorsan feledve, hogy nemrég még a végső kétségbeesés ragadta magukkal őket, s ezrével menekültek el állásaikból, puszta életüket mentve.

Kazanci Doğan aga átvette a szultáni janicsár dzsemáatok vezetését, és elsöprő rohamra vezette őket a várnai csatatér Provadijszka felőli, mocsaras szélén feltorlódott, elcsigázott magyarok ellen.

A tűzfénynél eszelős vérontás bontakozott ki, a keresztény katonák közül, aki csak tehette, megpróbált visszavergődni a harci szekerek irányába, de Hasszán Fenarioğlu szpáhijai elzárták az útjukat, és lekaszabolták valamennyit. Immár nem érkezett a magyarok segítségére felmentő csapat, nem bontotta meg a török lovasok sorait számszeríjnyílvessző felhő, sem kéziágyúk robajló sortüze.

A sokáig tartalékban hagyott, s egyelőre még pihent szpáhi ezredek a hegyek felé menekülő páncélosok üldözésébe fogtak. A Gorna Frangja-Kamenár szikláin szikrákat vetettek a patkók, az éjszakában innen is, onnan is tatárok vonítását, menekülők segélykiáltásait lehetett hallani.

A harcmezőn még kábán ide-oda vágtatott néhány száz keresztény harcos, de hamar be kellett látniuk, hogy egyedül a harci szekerek nyújthatnak számukra menedéket.

9.

A holtakkal, sebesültekkel borított mezőn törökök ezrei hajladoznak. Fáklyáik fénye az égen ragyogó csillagtenger tükörképe – de míg az égkárpiton mozdulatlanok a csillagok, addig idelenn a fáklyák nyughatatlanul imbolyognak ide-oda.

– Hunyadi, neredesin?

– Hunyadi! Hunyadi! Hol vagy, Hunyadi?

– Hunyadi, neredesin?

A ködlepte síkon mocorgó sebesültek magyarul, törökül, csehül, oláhul, németül, lengyelül szólongatják szeretteiket, de a sötétből nem érkezik válasz.

A fáklyás emberek nem azért bámulnak bele minden halott és haldokló képébe, hogy túlélőket keressenek. Ha hitetlent találnak, ki még nyöszörög, mocorog, rögvest átdöfik a torkát. A fáklyákkal az arcába világítanak mindenkinek, a halott vérteseknek a pajzsát is megnézik, milyen a címere.

– Hunyadi, neredesin?

– Hunyadi! Hunyadi! Hol vagy, Hunyadi?

– Hunyadi, neredesin?

Törökül és magyarul kiáltoznak – ezt a keveset tudják csak az engürúszok nyelvén. Nem is kell mást tudniuk. A szultán tízezer aranyat fizet annak, aki megtalálja a rettegett hadúr, a Hadak Villámának tetemét.

– Hunyadi, neredesin?

– Hunyadi! Hunyadi! Hol vagy, Hunyadi?

– Hunyadi, neredesin?

Fáklyák ezrei imbolyognak a holtak mezején.

Az árnyak közt árnyak lopakodnak.

Az égen elúsznak az ónszínű fellegek, és a mezőt betölti immár a tündöklő félhold fénye.

10.

Hajnali háromra a keresztény haditáborban sikerült wagenburg alakzatba állítani a harci szekereket. A kör ugyan kicsinyre sikerült, de nem maradt idő a rendezgetésre; a csapatvezérek úgy vélték, még napkelte előtt várható egy újabb török roham, s erre igyekeztek a lehető legjobban felkészülni.

Nem sejthették, hogy a túloldalon éppen olyan nagy a bizonytalanság, mint ideát. A törökök tudták ugyan, hogy szétverték az ellenséges erőket, de abban nem lehettek bizonyosak, hogy hány keresztény bandérium ólálkodik még a környéken, illetve a megszalasztott egységek közül hányan lopakodtak vissza a harcmezőre, ahogy tették a ruméliai és anatóliai szpáhi alakulatok a nagy futásból kijózanodva.

Reggelig mindenképpen várni kellett, hogy lássák: valóban teljes-e az oszmán diadal.

Szentgyörgyi Székely Tamás, Kendeffy István, Orros György és még néhányan a Hunyadi atyafiságból magukra vállalták a szekértábor védelmének szervezését, de abban a reményben, hogy a környező domboldalakról, erdőkből, mocsarakból csak felbukkan mihamarabb egy-egy zászlósúr, bán, püspök.

Hiába igyekezett veszteséglistát kérni, Székely Tamásnak be kellett érnie az egymásnak is ellentmondó híresztelésekkel. Továbbra is sokan állították, hogy Ulászló őfelségét lefejezték a janicsárok, mások látni vélték, hogy csupán Andreas Tanczin lovaggal végeztek, a királynak maradt ideje lebukni lováról.

Hunyadinak, Szilágyinak, Vingárti Geréb Jánosnak és Székely János bánnak nyoma sem volt. Ha éltek is, a Planova-csúcson túl, vagy Pasa Köj felé sodorhatták őket az ellenséges rohamok. Dengelegi Pongrácz György halála kétségtelennek tűnt, Báthory István, a királyi zászlótartó is elesett, ezt is többen megerősítették. Szinte bizonyosra lehetett venni Tamási Henrik és Thallóczi Frank halálát is. De Dominis János váradi püspök holttestét a közelben lelték meg, egy rakás szpáhi hullája alatt – ráismertek páncéljáról, bár egy lópata szétroncsolta az arcát.

– Hol van Bánffy pohárnokmester? – füstölgött Kendeffy. – Hol van Albeni püspök? Himfi? Perényi asztalnokmester?

Nem látta őket senki.

Egy órával pirkadat előtt mintegy háromezer főre duzzadt a megtépázott magyar sereg maradéka. Többségük gyalogos volt, cseh és szász pattantyúsok, a harci szekerek katonái, számszeríjászok, kézi ágyúsok, pár száz könnyűlovas, néhány tucatnyi a püspökök bandériumaiból, akiket a Várnai-tó mocsaraiból szedtek össze, a többi málhás, szekeres, lovász és apród.

Székely Tamás elszoruló torokkal nézett végig rajtuk. A harcosok közt alig akadt, aki ne lett volna sebesült. A wagenburg közepén kialakított fedezéknél csaknem ezer mozgásképtelen katonát fektettek sorokba.

– Álljatok készen! – adta ki a parancsot Hunyadi zászlótartója. – Egy órán belül kezdődik… Verjétek csapra a maradék bort, igyanak a vitézek, amennyit csak akarnak! A papok adják fel az utolsó kenetet! Fertályóra múlva imához gyűljék mindenki, aki mozogni bír!

A veterán hadfiak egykedvűen élesítgették kicsorbult pengéiket, vagy a fűben, a kiégett szekerek roncsai közt keresgéltek használható fegyvereket. Az apródok a nyílvesszőket szedegették össze, a többiek idegesen mormolták imáikat.

Amikor Székely Tamásnak jelentették, hogy a kitörésre szánt szekerek indulásra készen állnak, az ifjú zászlótartó megtörölte homlokát.

Hej, nem így képzelte ezt a napot…

Kelet felé fordult, arra, amerre a Fekete-tengert takarta a dombhajlat. Hűsítő szél fútt onnét – a kelő nap előhírnökeként.

Erősnek kell lennie!

Védelmeznie kell a wagenburgot, ameddig csak lehet… Hátha jön felmentő erő a tenger felől… Tán bizánci hajók… Tán a burgundiai herceg gályái… Bárki…

Megrázta a fejét.

Ugyan! Szembe kell nézni a keserű valósággal! Mindükre keserves halál vár, és minden áldott perc, amíg még lélegeznek, amíg mozdulni tudnak, csak az elkerülhetetlen végzetet késlelteti.

– Székely uram! Székely uram! – rohant felé Fekető Ábris, atyja hű familiárisa. – Felénk özönlenek a görögök a városból!

– Micsoda?

A ködből didergő, mezítlábas férfiak, nők és gyerekek csoportja bontakozott ki. A közelben álló katonák rosszat sejtve felemelték fegyvereiket, de a zászlóhordozó leintette őket.

– Adjatok utat nekik!

Kisvártatva egy nagy szakállú pópa és néhány halálra rémült görög gyűlt Székely Tamás köré.

– Azt mondják, uram, hogy a török előőrsök elérték északról Várna határát, és sorban átkutatják a házakat. Aki gyanús nekik, azt rögvest kardélre hányják, az asszonynéppel erőszakoskodnak, az öregeket ütlegelik…

A magyarok arca meg sem rándult.

– Mondd meg nekik – vetette oda a tolmácsnak a zászlótartó –, hogy semmit sem tehetünk értük. Tűnjenek el innét. Menten ránk zúdul a török támadás!

– Hová menjünk? – tárta szét a karját a pópa. – A városban halál vár ránk!

– Itt is – felelte Székely Tamás.

– No és a szekerek? – mutatta göcsörtös botjával az útra kész járműveket a pap.

– Mit akarsz te a szekerekkel? Néhány katonám megpróbál rajtuk áttörni a török vonalakon. De nincsen rajtuk hely. Sajnálom…

A pópa izgatottan sutyorgott az övéivel, aztán alázatos képpel a magyar parancsnok felé fordult.

– Segíthetünk nekik átvergődni az ellenséges gyűrűn. Csak annyit kérünk, nagyuram, hogy legalább a gyermekeinket vigyék magukkal! Nem akarjuk, hogy janicsárokat neveljenek belőlük!

A zászlótartó arca megnyúlt.

– Hogyan tudnátok ti segíteni?

A pópa intett, mire a város felől vánszorgó menekültek egyike egy kordét vonszolt elő. A kordén hosszúkás tárgyak és edények hevertek, pokrócokkal gondosan letakarva.

A mindenfelől odasereglő keresztény katonák érdeklődve bámulták az előkerülő puskacsőszerű eszközöket és a különböző színűre festett csuprokat.

– A városban lakott egy bizánci tűzmester – magyarázta a pópa. – Fiatal korában Joannész császár flottájában szolgált, de miután Várna, gyalázatunkra, török megszállás alá került, már csak halászattal tengette életét. Ezek az ő régi hajójáról valók, nagyuram! A pincémben őrzöm azóta, hogy meghalt szegény.

– Mi az Isten csudája ez? Kéziágyú?

– Görögtűz, nagyuram!

Székely Tamás a futólépésben közeledő Jenik z Mečkovára pillantott.

– Mit gondolsz, működnek még?

A cseh az ajkát biggyesztette.

– Veszedelmes jószágok ezek…

– Ha Isten is úgy akarja, működnek, nagyuram! Jorgos tudja kezelni őket! – A pópa egy megszeppent, göndör fürtű fiút penderített maga elé. – Könyörgöm, vigyétek magatokkal a gyermekeinket!

A zászlóvivő végigpillantott a menekülők sorfalán. A ködből vagy kétszázan bontakoztak ki, köztük húsz-harminc megszeppent kölyök és kislány, de a város irányából újabb és újabb csoportokban közeledtek.

– Forduljatok vissza! – ingatta a fejét a zászlótartó. – Itt nagyobb veszélyben vagytok, mint a városban.

– Nem, nagyuram! Nem megyünk sehová! Amikor tábort vertetek a városunk mellett, segítettünk rajtatok. Élelmet, bort adtunk nektek – a pópa tehetetlenül széttárta karjait. – A törökök ezt soha nem bocsájtják meg nekünk. Talán nem ölnek meg mindenkit közülünk, de a gyermekeink… A gyermekeinkre kegyetlen sors vár, ha a kezükbe kerülnek…

Jenik z Mečkova sokatmondó pillantást vetett Székelyre.

– Ide hallgass, öreg! A szekereinknek valószínűleg csak kisebb része jut át a török vonalakon. Ha magunkkal visszük a kölykeiteket, sokan elpusztulnak közülük is!

A pópa könnyes szemmel bólintott.

– De néhányan talán túlélik, nagyuram!

A cseh lovag a kordén heverő rozsdás vascsövekre, állványokra és csuprokra bökött.

– Ez a csodafegyver, ami lángot okád az ellenségre? Mert ha ez valóban bizánci tűz,8 akkor igen nagy hasznát vennénk az elöl haladó szekéren. Tüzes ösvényt vághatnánk magunknak…

A pópa szaporán bólogatott.

– Évek óta rejtegetem ezeket, nagyuram! Tudtam, hogy egy napon hasznát vesszük majd! Pusztítsatok el minél több törököt vele! Csak mentsétek meg a gyermekeinket!

Székely Tamás bólintott.

– Minden szekérre két kölyök jut! De aztán mondd meg nekik, hogy húzzák meg magukat! Ha nyavalyognak, rikácsolnak, kipenderítjük őket a törökök közé!

A pópa boldogan megcsókolta Székely Tamás kezét, s már fordult is a reménykedő férfiakhoz és asszonyokhoz.

A magyar és cseh páncélos vitézek szótlanul figyelték, ahogy az anyák, apák elbúcsúznak gyermekeiktől. Még az előző napi vérontás borzalmaiba belefásult férfiak torka is elszorult a keserves istenhozzádot látva; saját, otthonhagyott gyermekeik jutottak eszükbe.

Jenik z Mečkova ezalatt cseh-német-görög-magyar keveréknyelven próbált zöld ágra vergődni Jorgossal, ki pörgő görög-bolgár szavakkal, mutogatva igyekezett elmagyarázni a lovagnak, hogyan kell a különböző színű csuprokból a folyadékot a vascsövek végéhez önteni, s hogyan kell majd az állványokra erősített csövekből kilövellni a lángoló elegyet.

– Induljatok, mielőtt a fél város idegyűlik! – adta ki a parancsot Székely Tamás, és már fordult is, hogy saját szemével lássa, a többi szekéren minden rendben megy-e. Főképpen pedig, hogy a Békés szántóvetőn ott van-e unokafivére.

Hát, nem volt…

Az indulásra felkészített szekerekre felmálházták a tábori pénztár ládikáit, a királyi sátor legértékesebb holmijait, a két megmaradt királyi hadilobogót és a kancelláriusok által megírt levelek, feljegyzések maradékát.

– Ki nyitja a sort?

– Jenik z Mečkova táboritái haladnak elöl. A legnagyobb houfnicéket ezekre raktuk.

– A Békés szántóvető?

– A menet közepén halad majd, uram.

– Látni akarom!

A wagenburg közelében a katonák gondterhelt arccal köszöntötték a zászlóvivőt. A Békés szántóvető mellett Michal Matejčik álldogált, és bosszúsan fürkészte a sürgés-forgást.

Székely Tamás pontosan tudta, mi lehet a baj.

– Eltűnt, igaz?

A harci szekér oldalsó ajtaján Kinizsi István torzonborz üstöke bukkant elő.

– Megkeresem! Menten visszahozom, nagyuram!

– Hagyd! Majd én!

Székely Tamás ott találta Lackót, ahol a wagenburg katonái a támadás legjavát várták. Gyerőmonostori Ignáccal és Csernátoni Istvánnal, a vajda úr két régi, kipróbált vitézével épp a még használható arquebusokat illesztették a szekerek lőréseibe.

– László!

A fiú meglepetten fordult meg.

– Még nem vagyunk kész!

– Ide gyere! Azonnal!

Hunyadi László rosszat sejtve sandított a két veteránra. Nem szokott hozzá, hogy erélyesen rivalljanak rá, főképp nem ennyi ember előtt.

– Parancsot adtam, hogy légy a Békés szántóvetőn! – mennydörögte a zászlóvivő, karját összefonva a háta mögött. – A szekerek menten indulnak északnak, és te…

– Maradnom kell – vigyorgott Lackó. – Te is tudod, Tamás, hogy nem tehetek mást. Az apám odakint hever tán a holtak közt. Itt a helyem mellettetek!

Időközben Orros György és Kendeffy is előkeveredtek, de nem avatkoztak a vitába. Kíváncsiak voltak, hogyan oldja meg a disputát az ifjú Székely.

– László! – morogta a zászlótartó ugyanazzal a megrovó hanghordozással, amit atyjától hallott számtalan alkalommal.– Ez egy hadsereg. Hitem szerint a legjobb a keresztény világban. És tudod, miért a legjobb? Mert atyád azzá tette. Ám ezt a csatát elveszítettük. Lehet, hogy egyikünk sem éri meg a reggelt, de ebben a pillanatban én vagyok a maradék sereg parancsnoka. És én azt parancsolom neked, hogy azonnal kapaszkodj fel arra a nyüves harci szekérre!

Lackó elkerekedett szemmel bámult rá. Aztán körbepillantott a halálra készülő harcosok karéján, és egyszeriben mindent megértett.

– Parancsolom, hogy ezt a lobogót… – Székely Tamás elővonta az övébe hajtogatott rongyos, véres, megtépázott hollós vásznat – óvd meg mindentől és mindenkitől. Ez a zászló ennek a hadseregnek a szíve, a lelke. Nem kerülhet az ellenség kezébe. Értetted, Hunyadi László? Mostantól te vagy felelős ezért a zászlóért. Védd meg! Életed árán is. Vidd haza, szép Magyarországba! Hirdesse Hunyad ormain, hogy nincs még vége a harcnak!

Lackó kihúzta magát. Szólni akart, de nem jött ki hang a torkán.

Átvette a megszaggatott vásznat, és a köpenye alá rejtette, a szíve fölé.

Tamás megölelte, aztán, hogy a többiek ne hallhassák, Lackó kezébe csúsztatta a csata alatt a nyakában hordott keresztet.

– Ha édesapám valaha előkerülne, add ezt át neki, Lackó! Ha nem kerül elő, add édesanyámnak. Megígéred?

Lackó bólintott.

– Száznegyven katonával törtök ki. Ha csak egyvalaki jut ki a törökök gyűrűjén, te légy az, Hunyadi László! Ígérd meg!

A vajdafi komoran bólintott.

– Át fogok jutni! Magadra legyen inkább gondod, Tamás! Ha tudtok, próbáljatok dél felé áttörni, a mocsarakon át! Ha fogságba estek, igyekszünk kiváltani mindőtöket!

– Még találkozunk! – Egy utolsó ölelés, aztán László búcsút intett Gyerőmonostori Ignácnak és Csernátoni Istvánnak.

– Isten veletek! Ne kíméljétek őket!

Valahol a messzeségben, a Fekete-tenger habjai felett egy vékony fénycsík parázslott a horizonton túl.

– Készüljetek! – kiáltotta Szentgyörgyi Székely Tamás. – Úgy harcoljatok, testvérek, mintha örökké tartana ez a nap!

Abban a pillanatban, mikor a napkorong a látóhatár fölé kúszott, felharsantak a török dobok, és feldübörgött a föld harmincezer szpáhi lovának patái alatt. A szekértábor menedékébe húzódó háromezer magyar számára eljött a végítélet órája.

11.

VÁRNA, TÖRÖK BIRODALOM,
A. D. 1444, SZENT ANDRÁS HAVÁNAK 11. NAPJA, SZENT MÁRTON NAPJA, HAJNAL

A keresztény tábort még pirkadat előtt elhagyó szekerek a Várna felé vezető úton indultak el, szemben a városból mind nagyobb számban áramló, fáklyákat lobogtató bolgárokkal és görögökkel. Immár nem vehettek fel senkit, a harci járművek így is túl voltak terhelve a keresztény tábor értékeivel és a pópa által nyakukba sózott várnai gyermekekkel.

– Tartsátok az irányt! – Jenik z Mečkova az élen haladó, hatalmas huszita szekér bakján állt, tetőtől talpig vasban, és a ködös, sötét láthatárt fürkészte. Túl a városon falvak egész sora lángolt: Kestric, Frangia, Sveti Nikola. Onnét már török üvöltést sodort feléjük a szél; a szultán portai seregének egyik szárnya jókora karéjjal igyekezett elzárni a keresztények menekülési útvonalát.

– Meg kell kerülnünk a várost! – A menetoszlop vezetője mellett Michal Matejčik lovag kapaszkodott. – Vágjunk inkább neki a hegyoldalnak! Arra talán…

– A hegyoldalban, a fák közt nincsen út. Nem bírnák a kerekek! Csak a tengerpart mentén haladhatunk! Készüljetek, Michal!

A lovag leugrott a bakról, s az oldalsó ajtón belesve látta, hogy a lőrésekből máris a görögtüzes vascsövek meredeznek kifelé. Matejčik keresztet vetett, és megvárta, míg a Békés szántóvető mellé nem ér.

– Mindjárt kezdődik, brati!

Odabent a legénység lázasan készülődött az összecsapásra. A szekér hátsó traktusában három megszeppent görög fiúcska szorongott, egymásba kapaszkodva. Mellettük, egy rézpántos utazóládán Paolo Lampanessa zötykölődött.

– A Mindenható, és Jézus Krisztus nevében! – A cseh lovag a houfnice mögé telepedett. – Silkow! Nedvesítsed a marhabőrt!

Az út egyszeriben göröngyössé vált. A szekerek billegve hatoltak át az útra szóródott törmeléken – tán a menekültek által széjjelhányt holmin, tán egy szétesett kordé maradványain. Hunyadi Lackó a lőrésen kipillantva keresztény menekülők százait látta: kétségbeesetten igyekeztek minél távolabbra kerülni Várna házaitól abban a reményben, hogy a magyarok szekérvárában menedékre lelhetnek.

– Nincs hová futnotok! – mormolta Lackó. – Szegény ördögök… Mi hoztuk rátok a bajt!

A görög kölykök anyjukat, apjukat szólongatták, mind kétségbeesettebben.

– Paolo! Tudod kezelni az arquebust?

Az olasz a fejét rázta, s mindkét kezével lefelé nyomta a pántos utazóláda fedelét.

Michal Matejčiknek sehogy sem tetszett ez a mozdulat.

– Mi van abban a ládában?

Hajna még mindig a kaszáit élesítette. Silkow és Pero a csatatéren összeszedett ágyúgolyókat gurigatta a houfnice közelébe.

– Azt kérdeztem, mi van abban a ládában, amico mio?

Lackó már-már azon volt, hogy felkúszik a szekér oldalsó palánkjára Kinizsi mellé, de most már maga is kíváncsi volt. Minden szempár az olaszra szegeződött, aki a fejét ingatta, és elhaló hangon motyogott valamit maga elé.

– A király sátrából hozták – jegyezte meg Kinizsi. – Azt mondták, a bíboros levelei vannak benne…

Michal lovag a fejét ingatta.

– Ha nem leszünk elég gyorsak, meghalunk! Nem maradhat fölösleges súly a szekéren!

Tett egy lépést előre, de Lapanessa talpra szökkent, és villámló tekintettel elállta az útját.

– Questi sono i messaggi importanti!9

Matejčik bosszúsan tett előre még egy lépést.

– El az útból, kölyök!

Paolo Lampanessa nagy levegőt vett, s mindenre elszánva terpeszbe állt, öklét felemelte. A pofon, amit kapott, nekipenderítette a szekér hátsó falának.

A három görög gyermek egyszeriben abbahagyta a szipogást: összebújva lesték, mi történik körülöttük.

– Elég, Michal! Ne bántsd!

Nem volt szükség Hajna figyelmeztetésére. A csehnek esze ágában sem volt tovább pofozni Lampanessát; vigyorogva felsegítette, és arrébb is lódította ugyanazon mozdulattal, hogy hozzáférjen a ládához.

Ami nem volt lelakatolva.

– Ha csak nincs színültig tele arannyal, kihajítjuk innen!

Matejčik feltépte a fedelét. A ládában összekuporodva egy ember kuksolt; ahogy a fény behatolt szűk kuckójába, fejét behúzta, mintha máris ütlegek egész sorát várná.

– Non fargli del male! Vi prego, non fargli del male!10

A cseh lovag Paolóra emelte tekintetét.

– Hát ez meg kicsoda?

– Non lo so! Ho pensato che fosse solo lettere!11

A lovag megragadta a bujkáló grabancát, és megpróbálta egyetlen mozdulattal kiemelni a ládából, de a fickó túlontúl nehéznek bizonyult.

– Ej, te istenátka! Mássz ki, de rögvest, különben…

– Vitézek! Vitéz magyarok! Kérlek benneteket! Vissza kell jutnom Rómába, hogy jelenthessek őszentségének!

– Vitéz vagyok, az igaz, de cseh – vont vállat Michal lovag. – Ráadásul huszita, tehát köpök őszentségére. Pero rác, ő is hasonlóképpen vélekedik. Hajna sajnos nem hisz már semmiféle istenben, így a földi helytartójáért sem rajong. Ami Kinizsi barátomat illeti…

– Megölhetem? – kérdezte a palánk magasából a molnárlegény.

– Majd inkább én – emelte fel a kezét Silkow.

Pero Petar elővonta övéből a tőrét, pillantása kétséget sem hagyott az iránt, hogy hasonlóképp gondolkodik.

– Hölgyeké az elsőbbség! – Hajna határozott mozdulattal suhintotta meg a kaszáját.

És Giuliano Cesarini, San Angele bíborosa, az egyesített keresztes hadsereg kinevezett fővezére ebben a pillanatban összevizelte magát. No, ezen kerekedett csak el a görög kölykök szeme igazán – a potrohos férfi rimánkodása és megszégyenülése minden másról elterelte figyelmüket.

– Várjatok! – Hunyadi Lackó kelletlenül a lovag és a bíboros közé toppant. – Nincs most erre idő!

– De igen, van! – vélekedett a palánkról Kinizsi István.

– Ez az ember őszentsége a pápa rendkívüli követe.

– És ennek az egész katasztrófának az okozója. Ezerszeresen megérdemli a halált!

– Igaz. De akkor sem ölhetjük meg. Keresztény katonák vagyunk!

Hajna most is tudni vélte a megoldást:

– Akkor hajítsuk ki a ládájával együtt! A török majd úgyis elvágja a nyakát, nem?

– Mi történt őfelségével, bíboros? – lépett még közelebb hozzá Michal Matejčik. – Neked látnod kellett, hogy mi történt! Miért támadott a király oly meggondolatlanul? Te ott voltál! Beszélj, kutyafattya!

Cesarini hebegve-habogva magyarázott valamit, de izgalmában olaszul. Amikor észrevette, hogy egy szavát sem értik, villámgyorsan átváltott magyarra:

– Én kértem őfelségét! Könyörögtem neki, hogy ne cselekedjék meggondolatlant! Én figyelmeztettem! Óvtam mindentől, ami veszélyezteti a nagyságos Hunyadi úr győzelmét! Én időben szóltam…

A cseh lovag megvetőn a padlóra köpött.

– Jó, nem ölöm meg, de azért kiherélhetem?

Ebben a pillanatban valami a szekér oldalának csapódott. Lackó kézbe kaparintott egy hatalmas fejszét.

– Kezdődik!

Odakint patadobogás, kurjongatás, és az elöl haladó szekerek eldördülő houfnicesortüze jelezte, hogy belebotlottak a város felől száguldó török előőrsökbe.

– Húzd meg magad! – sziszegte Matejčik. – Ha átverekedjük magunkat rajtuk, mindenért elszámoltatunk, hitvány féreg!

Cesarini vacogva visszakushadt a ládájába; Paolo Lampanessa odakuporodott mellé, és próbálta vigasztalni. Hanem az odakünn elszabaduló pokol zajai az ő figyelmét is rögvest másfelé terelték. A szekér megrázkódott, mintha egy nehéz test zuhant volna az oldalának, aztán az egyik kerék felemelkedett, és zökkent egyet.

Lackó kilesett az egyik lőrésen: Várna felől szpáhik nyargaltak feléjük; kilőtt nyílvesszőik záporesőként kopogtak a deszkákon – a görög menekültek fejvesztve futottak szerteszét az útjukból.

– Jézus! Ezek rengetegen vannak!

A másik oldalra bukdácsolt: a sötétlő homályon túl, a tenger végtelennek tetsző, szürke tömbje felett halovány fénypászmák jelentek meg.

– Virrad! Kapaszkodjatok!

Kinizsi megragadta a kampós lándzsa nyelét; a szekerek mellett elnyargaló szpáhik a palánkon egyensúlyozókat célozták, ő viszont a közel merészkedőket próbálta lerántani a nyeregből. A mellkasára, hátára kötözött török pajzsokon vészesen kopogtak, a lánckámzsás sisakon éles csikordulással csúsztak el a nyílvesszők.

– Az anyátok kutya úristenit! Gyertek közelebb! Gyertek csak közelebb!

A menet egyszeriben lelassult.

Valahol elöl, ahol Jenik z Mečkova hatalmas huszita szekere tört előre, az erdőből elébük zúduló szpáhik elzárták az utat: török buzogányok záporoztak a befogott lovak koponyáira.

Vérfagyasztó nyihogás, nyerítés, török, cseh és magyar szitokáradat…

– Öldürün onları!

– Pusztuljatok, tetvesek!

– Nedovolte, aby koně ubližit!12

Ahogy a menet lelassult, úgy csapódott mind több és több lándzsa, nyílvessző a szekerek oldalának. A Békés szántóvető bakján, talpig vasban meghúzódó Pero Petar egyszerre két fejszecsapást is kapott a sisakjára a mellette zihálva elcsörtető lovasoktól. Az egyik oly erősre sikeredett, hogy a rác leszédült a magasból, és magatehetetlenül a szekér kerekei alá zuhant.

– Pero!

A Békés szántóvető nagyot ugrott, ahogy a vasalt kerekek átzökkentek az emberi testen. A következő szekér lovainak patái a felismerhetetlenségig zúzták a koponyáját, aztán az újabb kerekek, paták sisakostul, vértlemezestül alaktalan hús- és csontkupaccá préselték.

– A bakra! Valaki vegye át a lovakat! – harsogta a cseh lovag.

Silkow már lódult is, de Matejčik a grabancánál fogva visszarántotta.

– Rád szükségem van a houfnicénél!

– Majd én! – ugrott Lackó, ám mielőtt felkapaszkodhatott volna a palánkra, Hajna tarkón vágta kaszája nyelével. A fiú térdre rogyott, de nem veszítette el az eszméletét, értetlenül, bosszúsan próbált az özvegy felé fordulni.

– Aki nem vigyáz, beüti a fejét! – vigyorgott a magasból Kinizsi, de vigyora azonmód lehervadt arcáról, amikor egy dárda mélyen a combjába fúródott. – A szentségeteket, pogány kutyák!

A szekér újra megrázkódott, a kerekek köves, durva talajon zötyögtek.

– Levisznek a lovak az útról! – kiáltotta Silkow. – Valakit a bakra! Gyorsan!

– Lo faro! Io conduco i cavalli!13

Minden szempár az itáliai írnokra szegeződött. Paolo Lampanessa vörös arccal felemelkedett az utazóláda mellől, melyben Cesarini bíboros kuksolt.

– Lo faro!

– Megtiltom! – üvöltötte magából kikelve a bíboros. – Gyere vissza! Neked az a dolgod, hogy rám vigyázz! Azonnal gyere vissza!

A fiú undorral az arcán elfordult tőle.

– Datemi una spada!14

Mivel senki sem mozdult, Lampanessa felkapott egy szablyát a padlón heverő fegyverek közül, s minden ízében remegve felkapaszkodott a palánkra.

– Lo faro! Lo faro!

– Megállj, talján! Még pajzsod sincsen!

De a fiút nem lehetett megállítani: ügyetlenül feltornázta magát, és a feje körül elsuhanó nyílvesszőkkel nem törődve átmászott a bakra. A következő pillanatban a szekér visszazökkent az útra.

Hiába; a menet egyszeriben megállt. Az élen haladó huszita harci jármű lovait lenyilazták. S hogy az ék megtorpant, megállt az összes többi szekér is: egymásnak torlódva, kiszolgáltatva a törökök dühének.

A szpáhik diadalittasan felüvöltöttek. A város girbegurba utcácskái felől újabb százak és százak özönlöttek lófarkas zászlókat lobogtatva, szablyát forgatva kezükben, széjjelkergetve az előlük futó görögöket és bolgárokat. Halálhörgés keveredett a tenger erősödő morajával – mintha hajnali vihar készülődött volna kitörni a partvidék felett.

– Ha nem indulunk tovább azonnal, végünk van! – kiáltotta Kinizsi. A palánk magasából osztogatta döféseit a szakállas lándzsával: akiket nem tudott leszúrni, azoknak öltözékébe akasztotta a lándzsa kampóját, s egyszerűen lerántotta őket a nyeregből.

A túloldalon Hajna helyezkedett el a palánknak támaszkodva – a kaszát megsuhintva egy szpáhi fő máris a levegőbe röppent, de a lefejezett lovas törzse dülöngélve a nyeregben maradt.

– Tűz!

A houfnice felbömbölt, s az egész szekér megrázkódott.

– Tölts! Gyorsan! Tölts újra!

A kőgolyó közvetlen közelről csapott az elvágtató lovasok közé. Iszonytató nyerítés, üvöltés harsant. Amikor eloszlott a fojtogató lőporfüst, a jajgató szpáhik fölött fellobbanó „napkelte” vonta magára a figyelmet. A hajnali derengésbe sárgás, vörös lángnyelvek hasítottak.

– Uramisten!

Lackó talpra vergődött, bár még mindig sajgott a tarkója.

– Görögtűz!

Elöl, a menetet vezető huszita szekéren pumpálni kezdték a bizánci tűzvetők rézkarjait. A vízzel elegyített kocsonyás gyúanyag kilövellt, és eleven tűzként habzsolta a szpáhik ruháját, turbánját, bőrét. Akárha fémből öntött tűzköpő sárkányok könyököltek volna a lőrésekben: amíg a csuprok ki nem ürültek, folyékony tűz ömlött minden irányba.

Megperzselődött emberhús bűze csapta meg a Békés szántóvető katonáinak orrát.

– Meg kell fordítani a szekeret! – üvöltötte túl a hangzavart a cseh lovag. – Vissza kell fordulnunk!

A három görög kölyök sivított félelmében.

Emberi testek csapódtak a szekér oldalának, néhány szpáhi megpróbált felkapaszkodni a palánkon, de Hajna kaszasuhintásai elvették a kedvüket az újabb próbálkozástól – széttárt karokkal zuhantak vissza a porba.

– Tűz!

Silkow újra elsütötte a houfnicét, de az ágyúgolyó ezúttal ártalmatlanul zúgott bele a tűztengerbe: a szpáhik már elébb szerterebbentek.

– Vissza kell fordulnunk! Erre nem jutunk át!

Hunyadi Lackó felkapott egy megrepedt török pajzsot, és felhágott a palánkra. A rőt fényben izzó hajnal kiemelte alakját, amint a magasban egyensúlyoz – a tenger felől erősödő szél belekapott köpenyébe –, aztán egy vakmerő ugrással előrevetette magát a bakra.

– Vissza a wagenburghoz!

A szekér meglódult, és kifordult jobbra. Átbukdácsoltak néhány szpáhi holttestén, csakhogy hirtelen véget ért az út…

A Békés szántóvető vészesen az oldalára dőlt. Silkow az átnedvesített bivalybőrrel próbálta a houfnice csövét hűteni, amikor a szekér oldalsó kerekei lecsúsztak az útról. Egyedül Kinizsi láthatta a jobb palánkon, hogy az elkeskenyedő út mellett szakadék ereszkedik a tengerig – ennek szélén egyensúlyozott a Békés szántóvető.

A gyermekek összegabalyodva zuhantak a ládának. A fedél lecsapódott, maga alá zárva Cesarinit. A kölykök ládástól a szekér oldalába csúsztak, ahogy a padlón sodródó kőgolyó, fegyver, kacat is mind oda zúdult, egymás hegyire, hátára.

– Lezuhanunk! – bömbölte a palánkról Kinizsi, s fegyvereit elhajigálva próbált megkapaszkodni a szekér oldalában.

Nyílvesszők csapódtak a másik palánkba. Dühödt kiáltozás jelezte, hogy a megperzselődött hullákon áttiporva újabb szpáhik közelednek a veszteglő szekerek felé.

– El innét! El innét!

A bakon Lackó próbálta megtartani egyensúlyát. Annyit észlelt csak a szeme sarkából, hogy Paolo Lampanessa fogcsikorgatva rángatja vissza a lovakat a szakadék szélétől, de egyelőre nem sok sikerrel. Idegességében a karjára tekerte a szíjakat, nehogy a himbálózásban eleressze valamelyiket.

Valami fémesen csattant, de Lackónak nem volt ideje odakapni a tekintetét.

A Békés szántóvető jobb első kereke förtelmes csikordulással tiport át egy koponyán, aztán végre megkapaszkodott egy zsíros földdarabban.

– Jönnek!

A szpáhik nekizúdultak a szekérnek: a nyeregből nekiveselkedve próbálták kijjebb taszigálni, le a mélységbe, a tenger szikláira.

– Hajna! Csinálj valamit, az Isten szerelmére!

De mielőtt az özvegy megsuhinthatta volna a kaszáját, újra felsziszegtek a bizánci csodafegyver szifonjai, s a rézpumpák zihálva a fémcsövekbe fecskendezték a gyúelegyet. A következő pillanatban eleven tűz csapott hátra.

Hajna éppen csak el tudta kapni a fejét: a görögtűz végignyaldosta a harci szekér oldalát, és harsogva, sisteregve ömlött rá a szpáhikra és lovaikra. Olthatatlan, éhes, alattomos lángnyelvek tépték apró cafatokra a húst – a törökök sivalkodva, pokoli fájdalommal birkózva vetették le magukat a nyeregből.

– El innét! El innét!

Lackónak végre sikerült megragadni az egyik kantárszárat, és odacsördített a lovak közé. A Békés szántóvető nagy nehezen meglódult, és néhány pillanatig még a szakadék peremén egyensúlyozva visszazökkent az úton mélyedő kerékvájatba.

– Tűz! Tűz! Tűz!

Silkow üggyel-bajjal elsütötte a houfnicét. Az ágyúgolyó a szekér mögött felzárkózó szpáhik közé csapódott. Csontok recsegése, üvöltés, nyerítés…

De legalább megint visszafelé haladtak. Lackó boszorkányos ügyességgel kerülgette a mögöttük feltorlódó szekereket. Egyik bakján sem ült már eleven lélek: a szpáhik valamennyi hajtóval végeztek, odabentről meg senki sem merészkedett ki. Bizonnyal arra vártak, hogy a görögtűz elkergesse a támadókat.

Lackó sejtette, hogy arra ugyan hiába várnak. Keskeny hely maradt a szekerek mellett, de ahhoz éppen elég, hogy elférjenek.

– Jól van! Gyí, tovább! Gyí!

A palánkon csak most enyhült a nyomás. A szekér oldaláról Kinizsi lerugdalta az odacsimpaszkodó törököket, aztán bezuhant a padlóra. Jajgatva combjára tapasztotta két hatalmas tenyerét.

– Hogy a Jóisten rogyassza rátok az eget! – sziszegte. – Ezt még nagyon megkeserülitek!

Néhány pillanatig úgy tűnt, a menet végénél nem férnek el; itt három huszita szekér torlódott fel, s eltorlaszolták az utat.

Nem sok idő maradt hezitálásra; Lackó átugrott a legközelebbi szekér bakjára, és a szakadék felé nógatta a lovakat.

– Gyí! Gyí, neki!

A másik harci jármű meglódult, a lovak megbokrosodtak az ostorcsapásoktól.

– Ugorj már, te eszelős! – harsogta Matejčik a Békés szántóvető lőrésén át.

Lackó az utolsó pillanatban vetődött vissza a sajátjára, a megvadult lovak rúgkapálva, prüszkölve vetődtek a szakadékba, maguk után rántva a szekerüket.

Kétségbeesett üvöltés – a bennszorult utasok sikolya egy pillanatig még ott visszhangzott a szakadék fölött.

Lackó visszahuppant a bakra. Nyolc-tíz ember halálát okozta ebben a pillanatban – de nem volt más választása. Sápadtan Paolo felé fordult, akinek karjára még mindig szorosan rátekerődtek a szíjak.

– Uramisten!

Paolo Lampanessa – már ami megmaradt belőle, hátradőlt, két karját magatehetetlenül rángatták a lovak a szíjjal együtt. Feje már nem volt; a fába szorult török handzsár megcsillant a görögtűz lángvörös fényében, épp a nyakánál.

Hunyadi László keresztet vetett.

Immár szabaddá vált az út: vissza, Várna véráztatta mezeje felé.

1 November.

2 Khodzsa Hızır: a név jelentése púpos Hızır.

3 Zagardzsik: a janicsárok 64. ortájának tagjai, régi hivatásuk alapján a vadászkutyák nevelői.

4 A keresztény sereg menekülésének útvonalát Karel Vaclav Škorpil cseh-bolgár régész tárta fel és dokumentálta a XIX. században még fellelhető fegyver- és felszerelésmaradványok alapján.

5 Meg fogunk halni?

6 Ez bizony Ulászló őfelsége feje!

7 Lehce: lengyel. Lehistan: Lengyelország.

8 A görögtűz vagy bizánci tűz a korabeli konstantinápolyi császárság talán leghatékonyabb fegyvere volt. A bizánci katonák egy kéziágyúszerű csőből olyan folyékony elegyet lövelltek közelről az ellenséges hajók fedélzetére, mely egyfajta lángszóróként tűzzel borította be a hajó fedélzetét. Az elegy valószínűsíthető összetétele a következő volt: korom, salétrom, mész, kén, kősó. Sextus Tulius Africanus római császári mérnök így írja le a hozzávaló alapanyagokat: salétrom, nafta, kén, szurok, égetett mész, gyanta, kardamoniai pirit. Más források szerint olaj, salétrom, petróleum, kén, égetett mész és foszfor volt benne. A folyékony elegyet egy gyújtóforráson keresztül pumpálták az ellenségre, akit még a vízbe ugrás sem mentett meg a tűzhaláltól.

9 Ezek fontos levelek!

10 Ne bántsatok! Könyörgöm, ne bántsatok!

11 Nem tudom! Azt hittem, csak levelek!

12 Öljétek meg őket! (török), Ne engedjétek a lovakat bántani! (cseh).

13 Majd én! Vezetem a lovakat!

14 Adjatok egy kardot!