FEKETE LOBOGÓK MÉLTATÁSAI

„Magával ragadó! Mr. Warricknak különleges tehetsége van hozzá, hogy regényhez méltó dinamizmussal és részletességgel írjon. Ebben a kötetben minden eddiginél kidolgozottabb portrét fest Abu Muszab Az-Zarkáviról, aki megalapította a mozgalmat, amelyet az ISIS elődjeként ismer a világ. Nincs a piacon jobb könyv azok számára, akiket érdekel az Iszlám Állam eredete, és szellemi atyjának gonosz zsenialitása.” – Michiko Kakutani,The New York Times Pulitzer-díjas újságírója

„Warrick végigköveti, hogyan vált Zarkávi, a nagyivó jordániai bűnöző a világ egyik legkegyetlenebb dzsihádistájává, és bemutatja, hogy az ISIS nemcsak ideológiáját köszönheti a 2006-ban likvidált vezetőnek, hanem az ő ötlete volt az is, hogy foglyaik narancssárga overallt viseljenek kivégzésük közben. Az ISIS fegyveresei – Warrick egyik forrása szerint – bátran tekinthetőek Zarkávi gyermekeinek.” – The New Yorker

„Lenyűgözően izgalmas és részletes leírás Zarkávinak, a terrorizmus különös agytrösztjének életéről és haláláról, illetve az ISIS néven ismert mozgalom születéséről.” – San Francisco Chronicle

„Részletes, pontos időrend szerint haladó leírásában Warrick leleplezi, milyen szerepet játszottak az Egyesült Államok, az arab államok vezetői, valamint az al-Káida az ISIS megerősödésében. A Fekete lobogók választ ad arra a kérdésre is, mi történik akkor, ha vallási fanatikusok két csoportja versengeni kezd azon, hogy melyikük áll nagyobb kegyben istenüknél, bár a történet még kétségkívül nem ért véget.” – Dallas Morning News

„Nélkülözhetetlen forrás mindenkinek, aki nem érti a szervezet kegyetlenségét és megmagyarázhatatlan vonzerejét. Alapvető fontosságú könyv.” – Los Angeles Times

„Warrick könyve talán az eddigi legalaposabb és legrészletesebb, ami az ISIS-ről eddig megjelent. A Fekete lobogókban kiváló karakterleírások is vannak ugyan, mégis a történelmi események íve játssza a főszerepet.” – Boston Globe

„Minden újságíró ilyen könyvet akar írni, de csak kevesen képesek rá. Pontos és alapos analízis, ugyanakkor letehetetlenül izgalmas. Kötelező mindenki számára, aki át akarja látni, milyen helyet foglal el az Iszlám Állam a kortárs dzsihádizmusban és az iszlám fundamentalizmus hosszú történelmében.” – Chicago Tribune

„A Fekete lobogók világos és jól megírt könyv mindazok számára, akiket megrémít a csoport felemelkedése, de nincsenek tisztában azokkal a bomlási folyamatokkal, amelyeknek Irak és Szíria áldozatul esett az elmúlt évtizedekben… Kifejti továbbá, hogy mind földrajzilag, mind ideológiailag mennyire kemény környéken folyik az ISIS elleni harc.” – Associated Press

„Joby Warricknak kiváló érzéke van hozzá, hogy emlékezetes karaktereket alkosson. A Fekete lobogókban arcokat kapnak az ISIS és a CIA néven ismert megfoghatatlan szervezetek tagjai. Az ISIS eredetének tanulmányozása a kulcs a szervezet jelenének megértéséhez, és ennek ismeretében tudhatjuk meg azt is, miért nem voltunk képesek megakadályozni az ISIS térhódítását.” – GQ.com

„Joby Warrick rutinosan és lényegre törően mondja el az ISIS felemelkedésének krónikáját, miközben gyakorlottan vált a helyszínek között, legyenek azok a hírszerzés washingtoni épületei vagy a zord közel-keleti tájak. A Fekete lobogók felbecsülhetetlen értékű kalauz ahhoz, hogy megértsük a tragédiát, mielőtt véget ért volna.” – Lawrence Wright, a Magasba nyúló tornyok – Az al-Káida útja című kötetek szerzője

„Joby Warrick Amerika egyik legjelentősebb újságírója a nemzetbiztonsági témában, így nem meglepő, hogy a Fekete lobogók egy igen átfogó és remekül megírt könyv az ISIS-ről és terrorista hadseregéről.” – Peter Bergen, a Manhunt (Embervadászat) írója: Bin Láden üldözésének tíz évet átfogó krónikája 9/11-től Abbotábádig.

„Joby Warrick egy hírszerző alaposságával, egy oknyomozó riporter gondolkodásával és egy regényíró mesterségbeli tudásával szövi a Fekete lobogók történetét. Időnként visszataszító a kép, amit láttat: brutális jordániai vallatótisztek és az ISIS kínzómesterei, kétbalkezes amerikai vezetők, lomhán reagáló titkosszolgálatok. Köszönetet kell mondanunk Warricknak azért, hogy megmutatja, amit a kormány nem akar hallani: az amerikai politika tevékenysége segítette az ISIS létrejöttét.” – Dana Priest, a Washington Post kétszeres Pulitzer-díjas riportere, a Top Secret America szerzője

„Joby Warrick példátlan mennyiségű forrást használ fel nagy jelentőségű és forradalmian új hangvételű könyvében, amely első oldalától az utolsóig olvasmányos, akár egy regény. Mindenki számára kötelező, aki meg akarja ismerni az ISIS történetét.” – Martha Raddatz, az ABC News külpolitikai főszerkesztője és a The Long Road Home: A Story of War and Family szerzője

„Nagyszerű, letehetetlen könyv! Az ISIS megszületésének krónikája, amelyben egymás után olvashatjuk a döbbenetes tényeket. Ha csak egy könyvet olvas el az Iszlám Államról, ez legyen az!” – Robert Baer, a See No Evil: The True Story of a Ground Soldier in the CIA’s War on Terrorism szerzője

„Joby Warrick kivételes tehetségű történetmesélő, a Fekete lobogók pedig egyszerre okoz döbbenetet és revelációt. Egyetlen könyv sem ír azokról a tévedésekről, hibákról és balszerencsés eseményekről, amelyeknek az ISIS a létét köszönheti.” – Rick Atkinson, a Liberation-trilógia szerzője

„A Fekete lobogók feszes ritmusú, hátborzongató leírás… A Washington Post Pulitzer-díjas riportere, Warrick nagyszerűen építette fel a könyvet, melynek szövege koherens marad, mesélje akár amerikai tisztviselők, CIA-tisztek, a jordániai királyi család tagjai, vallási vezetők vagy a terroristák szemszögéből. Pontos geopolitikai képet alkotott egy igazán komor bűnügyi regény eszközeivel. A szerző a drámai fordulópontokra és a kulcsfontosságú szereplőkre koncentrál, lerántva a leplet a tényről, hogy Irak elsietett megszállása az oka az ISIS megalakulásának, Zarkávit számos alkalommal gyorsan ártalmatlanná lehetett volna tenni.” – Kirkus Reviews (Starred Review)

„Joby Warrick hatásos és lenyűgöző könyvet írt a világ legagresszívabb terrorista szervezetéről, amelyet ISIS vagy ISIL néven ismerünk. Hihetetlenül átfogó képet kapunk az eseményekről. A szerző részletgazdag leírásokkal és megtörtént epizódok ismertetésével teszi átláthatóvá az iszlám szélsőségesek világát. Az olvasó időnként valóban úgy érezheti, hogy Irak egy eldugott sarkában felállított sátrában figyeli az-Zarkávit, miközben az egyre nagyobb hatalomra tesz szert… A könyv kiváló tempójú, megállapításait pedig a bőséges forrásanyag és az aprólékos kutatómunka teszi hitelessé.” – Buffalo News

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Black Flags – The Rise of ISIS

Doubleday, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House, LLC.

Copyright © Joby Warrick, 2015

Hungarian translation © Makai Péter Kristóf, Marczali Ferenc, Márton Róza Krisztina, Sellei György 2016

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2016

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twister.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Szerkesztő: Rácz Attila

Kontrollszerkesztők: Bodóné Hofecker Zsuzsanna, Mikó Katalin, Szabó Borka, Szlukovényi Katalin

Lektor: Váczy Ludmilla

Korrektor: Kótai Kata

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5631-27-6

Maryanne-nek

Hálával és szeretettel

„Olyan embereket hozok ellenetek, akik mohóbban szomjazzák a halált, mint ti az életet.”

Hálid ibn al-Valíd (VII. századi muszlim harcos, Mohamed bajtársa)

Tartalomjegyzék

A szerző megjegyzése

Szereplők listája

Fontosabb helyszínek

Előszó

ELSŐ RÉSZ – Zarkávi felemelkedése

1. „Miféle ember képes a puszta pillantásával parancsolni?”

2. „Itt volt az igazi vezető”

3. Az ilyen problémák mindig visszatérnek

4. A kiképzés véget ért

5. Az al-Káidáért és Zarkáviért tettem

6. Ezt a háborút meg fogják vívni

7. Híre most az egész arab világban el fog terjedni

MÁSODIK RÉSZ – Irak

8. Már nem győzelem

9. „Szóval, fiúk, maguk szerint ez egy felkelés?”

10. Pontosan a felkelés az, amit akarunk!

11. Ezzel túlszárnyaljuk az al-Káidát!

12. A mészárosok sejkje

13. Ott nincs már remény

14. El fogják kapni?

15. Ez a mi 9/11-ünk

16. Hamarosan végetek

HARMADIK RÉSZ – ISIS

17. „Az emberek meg akarják dönteni a rendszert!”

18. „Hol van ez az Iraki Iszlám Állam, amiről beszélsz?”

19. „Ennek az államnak az alapkövét Zarkávi fektette le”

20. „A hangulat megváltozott”

21. „És utána már semmi remény sem maradt”

22. „Ez egy törzsi felkelés”

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPMELLÉKLET

A szerző megjegyzése

A jordániai titkosszolgálat volt és jelenlegi tagjai közül néhányan közös megegyezésünk alapján nem az igazi néven szerepelnek, biztonságuk érdekében. Rájuk a könyvben nem hivatalos, arab kunya nevükön hivatkozom tradicionális családnevük helyett.

Szereplők listája

Zarkávi és kortársai

Abu Mohamed al-Makdiszi (eredeti név: Aszim Mohamed Tahir al-Barkavi), jordániai/palesztin író és prédikátor, Zarkávi volt mentora és cellatársa.

Abu Muszab az-Zarkávi (eredeti név: Ahmed Fadil al-Kalajleh), jordániai terrorista, az Iraki al-Káida alapítója.

Abu al-Gadija, szíriai fogorvos, Zarkávi logisztikusa és idősebb társa.

Ajman az-Zavahiri, az al-Káida belső hálózatának vezetője, Oszáma bin Láden, az al-Káida alapítójának alvezére.

Oszáma bin Láden, az al-Káida alapítója.

Az Iraki Iszlám Állam és elődei

Abu Omar al-Bagdadi (eredeti név: Hamid Davud Mohamed Kalil az-Zavi), Szaddám Huszein Baasz Pártjának volt tagja és az Iszlám Állam vezetője 2006 és 2010 között.

Abu Ajjúb al-Maszri (eredeti név: Abu Hamza al-Mudzsahir), egyiptomi robbantási szakértő és Zarkávi társa, aki az Iraki Iszlám Állam második embere lett 2006-ban. Egy légicsapás során halt meg 2010-ben.

Abu Bakr al-Bagdadi (eredeti név: Ibrahim Avad al-Badri), muszlim hittudós, az Iraki Iszlám Állam vallási vezetője, aki 2010-ben vette át a szervezet vezetését. 2014-től az Iraki Iszlám Állam kalifájává nyilvánítja magát.

Abu Vahib (eredeti név: Saker Vahib al-Dulaimi), az ISIS különösen kegyetlen parancsnoka Anbár tartományban, a média megszállottja. Számos síita teherautó-sofőr és egyéb civil meggyilkolásáért felelős.

Haddzsi Bakr (eredeti név: Szamir al-Klifavi), Abu Bakr al-Bagdadi helyettese és az ISIS katonai tanácsának vezetője. 2014-ben halt meg.

Jordániában

II. Abdullah király, a Jordániai Hasemita Királyság negyedik uralkodója.

Abu Haiszam, veterán terrorelhárítási specialista, Általános Hírszerző Ügyosztály, Jordánia

Abu Mutaz, az Általános Hírszerző Ügyosztály osztályvezetője, később menedzsere, az iszlamisták „megfordításának” szakértője.

Ali Burzak, a jordániai hírszerzés Vörös Ördög néven ismert, legendás hírű kihallgatótisztje.

Laurence Foley, Jordániában szolgálatot teljesítő középszintű tisztviselő az Amerikai Egyesült Államok ammáni nagykövetségén.

Szalem Ben Szuvaid, Zarkávi tanítványa, Foley meggyilkolásának kitervelője.

Azmi al-Dzsajúszi, palesztin jordániai terrorista, aki Zarkávi afgán bázisán, Herátban kapott kiképzést. Vegyi töltetű „piszkos bombát” akart robbantani Ammánban.

Szajjida ar-Risávi, az ammáni szállodák elleni 2005-ös bombatámadás egyik elkövetője.

Irakban

Szaddám Huszein, Irak elnöke 1979 és 2003 között.

Charles „Sam” Faddis, a Központi Hírszerző Ügynökség (CIA) Zarkávi üldözésével megbízott ügynöke a 2003-as megszállás előtt. Feladata célpontok kijelölése volt, megelőző csapást sürgetett Zarkávi táborára.

Nada Bakos, a CIA ügynöke, a Zarkávi nyomon követésével foglalkozó csapat vezetője.

Zaidan al-Dzsibiri, szunnita törzsi vezető az iraki Ramádiból.

Stanley McChrystal tábornok, az egyesített különleges alakulatok parancsnoka, a Zarkávi elleni vadászat vezetője.

Zaid al-Karbúli, iraki vámtiszt az Iraki al-Káida szolgálatában.

Núri el-Máliki, Irak síita miniszterelnöke 2006 és 2014 között.

Szíriában

Bassár el-Aszad, Szíria elnöke.

Robert Ford, az Egyesült Államok szíriai nagykövete 2010 és 2014 között.

Muaz Musztafa, az egyre romló szír állapotokat felfedő Szíriai Segélyszolgálat nonprofit szervezet igazgatója.

Abu Mohamed al-Dzsuláni, az an-Nuszra Front vezetője. A szíriai szárnyat az Iraki Iszlám Állam alapította 2011 végén.

Kofi Annan, ENSZ-főtitkár 1997 és 2006 között, aki a szíriai békefolyamatok elindításán fáradozott.

Washingtonban

Dick Cheney, az Egyesült Államok alelnöke, aki a CIA segítségét kérte, hogy összefüggést találjon az iraki rezsim és az al-Káida között.

Hillary Clinton, külügyminiszter 2009 és 2013 között.

Michael V. Hayden, a Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) igazgatója 1999 és 2005 között, a CIA igazgatója 2006-tól 2009-ig.

Frederic C. Hof, az amerikai külügyminisztérium speciális tanácsadója szíriai és közel-keleti ügyekben 2009 és 2012 között.

John McCain szenátor, a Szenátus Fegyveres Erők Bizottságának tagja.

Leon Panetta, a CIA igazgatója 2009 és 2011 között; védelmi miniszter 2011 és 2013 között.

Robert Richer, a CIA jordániai állomásának volt vezetője, később az ügynökség közel-keleti alosztályának műveleti igazgatóhelyettese.

George Tenet, a CIA igazgatója 1996 és 2004 között.

ELŐSZÓ

Ammán, Jordánia, 2015. február 3.

Alkonyat után megérkezett a város legnagyobb börtönébe Szajjida ar-Risávi kivégzési parancsa. Az utasítást maga II. Abdullah király adta ki, aki hivatalos látogatáson éppen Washingtonban tartózkodott, az ukázt pedig magángépe fedélzetéről küldte a jordániai fővárosban lévő palotájába. Egy írnok továbbította az üzenetet a belügyminisztériumba, majd a börtönigazgatóságra, ahol azonnal felfordulást okozott. Az állami kivégzések elrendelése több lépést igénylő, bonyolult folyamat, a király azonban határozott parancsot adott rá, hogy az asszonynak még a másnapi napfelkelte előtt a bitófa alatt kell állnia.

A börtönigazgató sietve meglátogatta a cellát, amelyben Risávi közel egy egész évtizedet töltött el önkéntes magányában. Az egykor karcsú, negyvenöt éves rab tévénézéssel és egy papírkötésű Korán lapozgatásával töltötte idejét. Nem fogadott egyetlen látogatót sem, gondolatait éppoly gondosan fedte el látszólagos közönye, akár fejét a börtön által adományozott zsíros egyenhidzsáb. Nem volt ostoba asszony, mégis úgy tűnt, hogy szándékosan és szisztematikusan elzárkózik mindentől, ami körülötte történik.

– Mikor mehetek végre haza?{1} – kérdezte a kormány által kirendelt védőjét ritka találkozásaik alkalmával a halálos ítélet kiszabását követő hónapokban, amíg végül az ügyvéd látogatásai abba nem maradtak.

A börtönigazgató most hellyel kínálta, és elmondta neki, hogy reggelre kivégzik. Risávi nem mondott semmit, csak egykedvűen bólintott. Hiába is kiáltozott, zokogott, átkozódott vagy imádkozott volna, a börtönben senki nem hallja meg.{2}

Senkit sem lepett meg, hogy képes volt szembenézni a halállal. 2006-ban a bíró halálos ítéletet szabott ki Risávira, aki részt vett Jordánia történelmének legszörnyűbb terrortámadásában. A három hotelben egyszerre végrehajtott robbantások hatvan ember életét oltották ki, a legtöbbét egy esküvői partin. A furcsa, vastag szemöldökű asszony maradt életben az öngyilkos merénylők közül, aki később oly esetlenül mozgott a tévé kamerái előtt, miközben arra kényszerítették, hogy felmutassa a robbanómellényt, amely nem lépett működésbe. Egy időben Ammán összes lakosa ismerte a harmincöt éves, férjezetlen iraki nő történetét, aki feleségül ment egy idegenhez, hogy házaspárként váljanak öngyilkos merénylőkké. Azt is tudták róla, hogy pánikba esett és elmenekült, aztán taxiba szállt, hogy vérfoltos ruhájában és cipőben céltalanul bolyongjon a város északi külvárosaiban, majd a járókelőktől kérjen útbaigazítást.

Mostanára azonban tíz év telt el. A szállodákat újjáépítették és átnevezték, Risávit pedig nyomtalanul elnyelte Jordánia büntetőintézményének labirintusa. A Juvanida női börtönben hírhedtnek számított ugyan, de érdekessége idővel megkopott. Olyan lett, akár egy értékes kiállítási tárgy, amelyre már senki sem kíváncsi. Néhány régi bútordarab a börtön dolgozói közül Zarkávi asszonyának nevezte, gúnyosan utalva ezzel kapcsolatára a szállodák elleni támadást elrendelő Abu Muszab az-Zarkávival, Jordánia leghírhedtebb terroristájával, a fiatalabb rabok pedig alig-alig emlékeztek rá.

Egy hónap leforgása alatt azonban mindez megváltozott, mert kiderült, hogy Zarkávi követői viszont nem feledkeztek meg Risáviról. A terroristák az évek folyamán új nevet adtak csoportjuknak, Jordániában már úgy ismerték őket: Daesh, angol nyelvterületen pedig ISIS. 2015 januárjában az ISIS visszakövetelte Risávit.

Mindez éppen az elmúlt évek legkomolyabb belpolitikai krízisének közepén érte Jordániát. A légierő egyik gépe lezuhant Szíriában, a fiatal pilótát pedig az ISIS harcosai fogságba ejtették. A csoport fotókat közölt arról, hogy a rémült és szinte ruhátlan pilótát vigyorgó dzsihádisták hurcolják körbe, néhányuk pedig meg akarja érinteni, mintha csak Allah égből hullott ajándékát illetnék kezükkel.

Mind a királyi udvarban, mind a hírszerző ügynökségeknél felkészültek rá, hogy még szörnyűbb hírek következnek majd. Lehet, hogy az ISIS nyilvánosan felkoncolja a pilótát, de az is elképzelhető, hogy rettenetes árat kér a szabadon bocsátásáért.

Az ISIS – hűen híréhez – morbid stílusban közölte döntését. Kevesebb mint egy héttel a gép lezuhanása után a foglyul ejtett pilóta telefonjáról hívás érkezett családjához.{3} A vonal másik felén egy iraki akcentussal beszélő idegen közölte az ISIS egyetlen feltételét: „Bocsássák szabadon Szajjida nővérünket!”

Ez a követelés állandóan jelen volt, de hamarosan számos másik is követte a nagyrészt egyoldalú és igen hektikus tempójú tárgyalások során. A feltételek a jordániai titkosszolgálat, a Mukhabarat központjába futottak be, és előbb vagy utóbb az antiterrorista egység vezetője, egy impozáns termetű, negyvenhét éves tábornok íróasztalán kötöttek ki. Abu Haiszam a különösen kemény titkosszolgálat tagjai közül is kitűnt utcai harcoshoz illő külsejével, keménysége pedig egy üllőével vetekedett. Évek óta harcolt az ISIS különféle megjelenési formáival, és köztudott volt róla, hogy a legkeményebb harcosokat is sikerült megtörnie a kihallgatások során. Maga Zarkávi is több alkalommal megfordult Abu Haiszam kihallgatócellájában, ahogy Szajjida ar-Risávi is, akit most az ISIS szabadlábon kívánt tudni.

Jordánián kívül ez a követelés logikátlannak tűnt. Risávi harcosként, vezetőként vagy akár szimbólumként egyaránt értéktelen volt, ráadásul az egyetlen rábízott feladat végrehajtásában is kudarcot vallott. Zarkávi asszonya sem lehetett, mert még csak nem is találkozott a terrortámadás kitervelőjével. Ha az ISIS szóba se hozza személyét, csendesen leéli hátralévő életét a börtön falai között, elrendelt kivégzését pedig soha nem hajtják végre, hiszen okafogyottá vált volna.

Abu Haiszam azonban tudta, miről van szó. Risávi a csoport gyökereit jelképezte; története régebbre nyúlt vissza, mint magáé az ISIS-é, azokat az időket idézte, amikor Szíriát még nem dúlta fel a polgárháború, az iraki összeomlás pedig nem teremtette meg az alkalmat a mozgalom felemelkedéséhez. Mi több, neve már akkor ismert volt, amikor a világ még semmit nem tudott Zarkáviról. A Mukhabarat emberei megpróbálták megakadályozni, hogy ez a terroristacsoport teret nyerhessen, de kudarcot vallottak, részben saját hibáik, de leggyakrabban mások téves számításai miatt. Mostanra Zarkávi dzsihádista csoportja önjelölt állammá vált, amelynek területi követelései voltak Jordániával szemben. Risávi az egyik régi és lezáratlan ügyük volt a számos közül, az ISIS pedig egyáltalán nem kívánt elvarratlan szálakat hagyni.

Azzal, hogy az ISIS megidézte ezt az elfeledett szellemet, Jordánia egyik legtragikusabb éjszakáját elevenítette fel, amely Abu Haiszam valamennyi emberének beleégett az elméjébe, legyenek akár a hírszerzés volt tisztjei, nyomozók, illetve az akkori helyettesek, akik azóta a Mukhabarat vezetőivé váltak. Akkor Zarkávi egyenesen az ország szívét döfte át, és most, hogy a jordániai pilóta az ISIS kezében volt, ismét erre készültek.

Abu Haiszam maga is jelen volt azon az éjszakán. Jól emlékezett tehát a gaztettre, amelyért Risávit később kötél általi halálra ítélték.{4} Nem felejtette el a vér és a füst szagát, és azóta is kísértették a sebesültek jajszavai.

A legélénkebb emlékképében két lány szerepelt.

Unokanővérek voltak, kilenc és tizennégy évesek. A nevüket is tudta: Lina és Riham. Helyi, ammáni lányok egy esküvői fogadáson. Mindketten fehér ruhát viseltek, kis arcuk sápadt és teljesen nyugodt volt.

– Épp, mint az angyalok – gondolta Haiszam.

Most is majdnem egyforma csipkés ruha volt rajtuk, amit szüleik vettek nekik a nagy alkalomra, lábukon divatos cipők. Csodálatos módon nyak felett egyetlen karcolás sem esett rajtuk. Amikor Abu Haiszam először megpillantotta őket azokban a kaotikus percekben, egymás mellett feküdtek egy rögtönzött ágyon a kórházban. Talán csak alszanak. Igen, talán csak megsérültek, és most altatják őket…

– Ó, bárcsak aludnának! – gondolta.

Aztán meglátta a srapnelek okozta szörnyű sebeket.

A lányok minden bizonnyal álltak, amikor a robbanás történt, ahogy mindenki más is. Biztosan tapsoltak és éljeneztek, amikor a vőlegény és a menyasszony felkészült, hogy belépjen az ammáni Radisson Hotel báltermébe, amelyet díszesen kivilágítottak az alkalomra, akár egy sivatagi karnevált a hűvös novemberi estén. A két örömapa arcán széles mosoly ült, amint bérelt szmokingjukban elfoglalták a pódiumot. A háttérben az arab zenekar fafúvósai és dobjai szóltak, hangjuk olyan erős volt, hogy a szállodai személyzet tagjainak kiáltozniuk kellett a hallban, ha érteni akarták egymás szavát. A mulatság épp elérte csúcspontját. Úgy tűnt, senki nem vette észre a két, sötét kabátot viselő figurát, akik esetlenül az ajtó felé csoszogtak, majd bepréselték magukat az esküvő éljenző vendégei közé.

Ezt követően vakító fény villant, majd mintha minden zuhanni kezdett volna – a plafon, a padló, a falak. A lökéshullám kilökte a vendégeket ágyaikból a szálloda felső szintjein, és kilökte a vastag üvegablakokat keretükből a hallban. Villámcsapás, majd csend.

Aztán sikolyok.

Csak az egyik bomba robbant fel, de a több száz csapágygolyó, amelyeket gondosan a bomba magja köré helyeztek, úgy vágott keresztül az esküvői díszeken, tálalóeszközökön és kárpiton, akár megannyi borotvapenge. Szálkákká aprították az asztalokat, és szétzúzták a márványcsempéket, áthatoltak az estélyi ruhákon és a női táskákon csakúgy, ahogyan a zakókon és a ropogósra keményített ingeken. Nem állították meg őket továbbá azok a habos ruhák sem, amelyeket a kislányok viseltek olyankor, amikor elegáns öltözéket illett hordani.

Abu Haiszam, aki akkoriban még csak századosi rangot viselt, éppen hosszúra nyúlt műszakok fáradalmait pihente ki azon a 2005. novemberi szerdán. Az első hívás este kilenckor futott be. Valamilyen robbanásról beszéltek, amely a város másik felén történt, a Grand Hyattben. Az első tippek szerint egy gázpalack volt a bűnös, de hamarosan megérkeztek a hírek egy második robbanásról a Days Inn szállodából, majd egy harmadikról a Radissonból, amely sokkal rosszabb volt, mint az első kettő. Abu Haiszam jól ismerte a jordániai mércével mérve nagyon elegáns helyet. A Radisson Ammán egyik nevezetessége volt, és mivel magaslati pontra épült, a város nagy részéről – így az ő irodájából is – kiválóan látszott, noha majdnem két mérföldnyire volt.

Kétségbeesetten sietett a szálloda felé, benyomult a bejáraton a mentőalakulatok emberei és a jajveszékelő túlélők között. Látta, ahogy a testeket poggyászok szállítására használt kézikocsikon tolják az autófeljáróhoz. A bálteremben még gomolygott a füst. A vészhelyzeti lámpák fényénél újabb halottakat pillantott meg, akik úgy hevertek szerteszét, mintha csak egy óriás szórta volna széjjel őket, néhányuknak hiányoztak a végtagjai. A romokban álló pódiumon két szmokingos holttest feküdt, a menyasszony és a vőlegény apja. Közel voltak az öngyilkos merénylőhöz, így azonnal szörnyethaltak.

Abu Haiszam csapatokat szervezett, amelyek a három robbanás helyszínén dolgoztak egész éjszaka, hogy összegyűjtsék a bombák maradványait és azokat a húscafatokat, amelyek gyaníthatóan a három merénylőből maradtak meg. Az este történtek iszonyatára csak a kórházban döbbent rá, amint a deszkákból rögtönzött asztalok mellett állt. Szétszaggatott testek, a füst és a vér szaga. Lina és Riham, a két lány mozdulatlan teste tépett, fehér ruháikban.

Abu Haiszam odaadó apa volt, akinek épp ilyen korú lányai voltak.

– Hogyan lehet képes ilyesmire bárki, akinek emberi érzelmei vannak? – kérdezte magában.

Alig két nappal később érkezett a hír, hogy az egyik támadó – egy nő – túlélte a merényletet, és elmenekült. Egy nap múlva Szajjida ar-Risávi már a vele szemben lévő székben ült.

Biztos, hogy az asszony tudott valamit, ha egy ilyen nyilvánvalóan fontos és jól szervezett akció kivitelezésével bízták meg. Hogyan és hol csapnak le vajon a terroristák legközelebb? Milyen tervek végrehajtására készülhetnek akár ezekben a percekben?

– Nem tudom, nem tudom! – motyogta vontatottan a nő válaszul. Lassan és halkan beszélt, mintha kábítószer hatása alatt állt volna.

Abu Haiszam megpróbált alkudozni vele. Néha megfenyegette, időnként a lelkiismeretére próbált hatni, máskor pedig vallási érveket hozott elő, és Allahra hivatkozott. Órák teltek el, és a Mukhabarat tisztje attól félt, hogy létfontosságú időt pazarol el.

– Magának teljesen átmosták az agyát! – kiáltott ar-Risávira. – Miért védi azokat az embereket, akik a halálba akarták küldeni?

A nő azonban sem akkor, sem az elkövetkező hónapokban nem szólt egyetlen szót sem, ami a nyomozás hasznára lehetett volna; még akkor sem, amikor vád alá vonták és halálra ítélték. Abu Haiszam azonban akkor már tudta, ki áll a merényletek mögött, és ez a Mukhabarat egyetlen embere előtt sem volt titok. A gyanúsított nem sokkal később saját maga ismerte el felelősségét egy hangfelvételen, bár kiléte felől akkorra már senkinek nem maradt kétsége. A tíz percen belül végrehajtott összehangolt robbantás, az öngyilkos merénylők bevetése, a maximális pusztítást okozó, fémrepeszekkel és katonai RDX robbanóanyaggal töltött bomba használata mind magáért beszélt. A leginkább nyilvánvaló jel azonban a célpontok kiválasztása volt: a hétköznapi szálloda báltermét azon az estén Ammán középosztályába tartozó vendégek töltötték meg, hogy legjobb ruháikban ünnepeljék családjuk egyik nagy eseményét. Valószínűtlen volt, hogy a titkosszolgálat egy embere vagy egy tábornok is a Radisson halljában tartózkodott volna hétköznap este kilenckor, de sok jordániai polgárnak minden bizonnyal jelen kellett lennie, hiszen ragaszkodtak a normális élet szertartásaihoz a háború dúlta Irak szomszédságában.

Ezek a jelek, valamint a felvételen hallatszó hang nyilvánvalóvá tette, hogy Zarkávi áll a támadások mögött, akit a Mukhabarat kiválóan ismert. A merényletek idején egy különösen kegyetlen terrorszervezet élén állt, amelyet úgy neveztek: az Iraki al-Káida. A jordániaiak azonban ismerték Ahmedként is, hiszen korábban bűnöző volt, aki kibukott a középiskolából, továbbá utcai verekedő és iszákos hírében állt. Figyelték, amikor az 1980-as évek végén Afganisztánba utazott, hogy a kommunisták ellen harcoljon, és látták, hogy harcokban megedződött vallási fanatikusként tér vissza. Első terrorcselekmény-kísérlete után elnyelte Jordánia egyik legkegyetlenebb börtöne, de most, hogy ismét felbukkant, nemcsak vakbuzgó fanatikusnak, hanem kiváló vezetőnek is bizonyult.

Abu Haiszam az egyike volt azoknak, akik megpróbálták megváltoztatni Zarkávi útját, miután kiszabadult a börtönből. Zarkávi engedélyt kapott rá, hogy végleg elhagyja Jordániát és Afganisztánba menjen, ahol semmi mást nem várhatott a jövőjétől, mint hiábavaló küzdelmet és egy jelöletlen sírt.

Ekkor került sor Amerika beavatkozására, amelyre senki nem számíthatott. A hírszerző szervezetek tagjain kívül kevesen hallottak Zarkáviról, de Washington 2003-ban valóságos szupersztárrá tette, amikor a világ elé tárta, hogy ő a kapocs Szaddám Huszein és a 2001. szeptember 11-i terrortámadások kitervelői között. Ebből semmi nem volt igaz, de néhány héttel később, amikor az amerikai csapatok elözönlötték Irakot, a friss hírnévre és busás anyagi forrásokra szert tett terroristák új frontot nyithattak háborújukban, és olyan ügyet tudhattak magukénak, amelyért hamarosan ezrek küzdöttek soraikban. Három viharos esztendő következett, amelynek során Zarkávi egy vallásháború küszöbére sodorta Irakot azzal, hogy síita civileket támadott mecsetjeikben, bazárjaikban és iskoláikban. Világszerte milliók döbbentek meg, amikor az interneten közzétette az emberek lefejezését bemutató videóikat. Közben pedig hazája, Jordánia ellen is erőszakos akciókat hajtott végre, és része volt abban, hogy az Egyesült Államok villámgyors győzelme a legköltségesebb katonai kampánnyá váljon a vietnami háború óta.

Legjelentősebb eredménye azonban csak évek múlva vált egyértelművé. Habár szervezetét néhányan az al-Káida oldalágának tartották, Zarkávi nem volt senki tanítványa. Az ő brutális dzsihádizmusa teljesen eredeti termék volt. Oszáma bin Láden végcélja az volt, hogy felszabadítsa a muzulmán országokat a káros nyugati hatások alól, hogy egy napon egyetlen iszlám teokráciában, avagy kalifátusban egyesüljenek. Zarkávi azonban ragaszkodott hozzá, hogy annak a bizonyos kalifátusnak most azonnal létre kell jönnie. Elmondhatatlanul kegyetlen cselekmények elkövetésétől remélte, hogy megalapíthatja Isten földi királyságát, amivel zászlaja alá gyűjtheti a legkeményebb dzsihádista harcosokat, hogy az uralma alá hajthassa a környék rettegéstől bénult népét. Stratégiája segítségével sikerült alapjaiban felforgatni territóriumát úgy, ahogyan az al-Káidának soha.

Zarkávi sikerei azonban ellenfelei elszántságát is megerősítették. Közvetlenül a szállodai robbantások után Abu Haiszamnak és a Mukhabarat többi tisztjének egyetlen célja volt: kiiktatni azt, aki elrendelte a támadást. 2006-ban pedig sikeresen átadták a szükséges információkat az Egyesült Államoknak, amely egyetlen csapással megsemmisítette őt búvóhelyén. Ekkor úgy tűnt, hogy Zarkávival együtt megsemmisült az általa vezetett szervezet is. Követői azonban csupán visszavonultak, és csendben erőt gyűjtöttek Szíria törvényen kívüli tartományaiban, hogy 2013-ban aztán terroristaszervezet helyett hadseregként térjenek vissza.

Ez alkalommal azonban a háborúzásban kifáradt Amerika nem volt hajlandó segítséget nyújtani, csak amikor már túlságosan késő volt. Nem tettek komoly erőfeszítéseket, hogy felfegyverezzék a mérsékelt lázadókat, akik biztonságosnak hitt rejtekhelyükön is támadták volna az ISIS alakulatait, és légicsapásokat sem hajtottak végre az ISIS vezérkara és utánpótlási vonalai ellen. Egy évtizeden belül másodszor is az a veszély fenyegette a régiót, hogy maga alá temeti a dzsihádista áradat. A jordániaiak számára pedig másodszor is úgy tűnt, hogy az amerikai válasz mintha a mentőcsónakba ütött volna léket.

Zarkávi utódai különféle neveket használtak, mielőtt az ISIS – vagyis egyszerűen Iszlám Állam – elnevezés mellett döntöttek volna, de Zarkávit továbbra is csupán mudzsahedin sejkként emlegették, elismerve ezzel, hogy csak az alapító elég elszánt ahhoz, hogy átrajzolja a Közel-Kelet térképét. Zarkávihoz hasonlóan hittek abban is, hogy hódításuk nem ér ott véget.

Zarkávi úgy gondolta, hogy a Hadísz néven ismert muzulmán szent szövegek profetikus passzusaiban megjósolták sorsát. Úgy vélte, rá és embereire vonatkoznak a sorok, amelyeket az ősidők tanítói írtak a feketébe öltözött harcosokról. „A fekete lobogók keletről érkeznek majd, erős emberek hordozzák őket. Hajuk és szakálluk hosszú lesz majd, nevüket pedig városaikról kapják.”{5} Ezek a hódítók nem csupán az egykoron muszlim kézen lévő földeket foglalják vissza, hanem az utolsó, epikus ütközetet is megvívják majd Szíria északi részén, amely a Nyugat nagy hadseregének pusztulásával fog végződni.

– A szikra Irakban pattant ki, és a belőle kélt láng egyre forróbb lesz majd, mígnem elhamvasztja a keresztes hadakat Dabiknál – prédikálta Zarkávi.{6}

A Mukhabarat emberei éppen elégszer hallották már Zarkávi ehhez hasonló nyilatkozatait, amikor a fogságukban volt. Ezek a vészjósló állítások hangzottak el most követőinek szájából is, akik ezres létszámban sorakoztak fel a határ túloldalán, és nővérük, Szajjida szabadulását várták.

A fogolycseréről szóló tárgyalások 2015. február 3-án hirtelen véget értek, egy nappal azután, hogy Jordánia királya hivatalos látogatásra Washingtonba érkezett. II. Abdullah számára ez volt az utolsó kimerítő útjai közül, amelyek folyamán folyton segítséget kért kicsiny országa számára. Jordániának két hatalmas külpolitikai eredetű problémával is meg kellett birkóznia: a Szíriából érkezett menekültek áradatával, akiknek létszáma már a hatszázezret is meghaladta, valamint a nyugati és az arab országok ISIS elleni közös katonai akciója költségeinek előteremtésével. Az út nem volt különösebben sikeres; a kongresszus tagjai együttérzésükről biztosították, de ez volt minden. A Fehér Ház tisztviselői a szokásos nyilatkozatokkal traktálták a jordániai védelem megerősítéséről és a gyengén teljesítő gazdaság kisegítéséről, de az Abdullah királynak oly fontos segítség nem érkezett meg.

A király csalódottsága már régen neheztelésbe csapott át.{7} Előző látogatásai alkalmával Obama elnök megtagadta lézerirányítású rakéták és egyéb korszerű harceszközök szállítását, amelyek pedig alkalmasak lettek volna az ISIS teherautóinak és harckocsijainak megsemmisítésére. Ez alkalommal pedig az elnökből még a hajlandóság is hiányzott, hogy személyesen találkozzon az uralkodóval.

II. Abdullah a Capitoliumban éppen egy javaslat vázlatát osztotta meg John McCain szenátorral, a szenátus fegyveres erőkért felelős bizottságának elnökével, amikor egyik szárnysegédje félbeszakította a tárgyalást. Az uralkodó kilépett a folyosóra, és telefonja apró kijelzőjén nézte, mi az ISIS utolsó szava a tervezett fogolycserével kapcsolatban. A kamerák előtt maszkos dzsihádisták jelentek meg, akik egy kis, üzemanyagban úszó fémketrechez kísérték a fiatal pilótát, majd elevenen elégették. Mire II. Abdullah visszaért a tárgyalásra, már McCain asszisztensei is látták a felvételt. A király megőrizte hidegvérét, de a szenátort szemmel láthatóan megrázták a látottak.

– Tehetünk önökért valamit? – kérdezte McCain.{8}

– Önöktől semmiféle segítségre nem számíthatok! – válaszolta végül II. Abdullah. – Kizárólag buta bombákat kapunk, de azokból sem elegendőt, pedig az Egyesült Államokat leszámítva több bevetést hajtunk végre, mint a koalíció összes többi tagja együttvéve!

A király részt vett a megbeszélt találkozókon, de már eldöntötte, hogy hazatér. Már meg is tette a szükséges előkészületeket, amikor hívása érkezett a Fehér Házból; az elnök hajlandó volt tizenöt percre fogadni. II. Abdullah elfogadta az ajánlatot.

Az Ovális Irodában Obama részvétét nyilvánította a pilóta családjának, és köszönetet mondott az uralkodónak Jordánia erőfeszítéseiért az ISIS elleni hadműveletek során. Amerika vezetése mindent megtesz Jordánia érdekében.

– Nem, uram, ez nem így van! – mondta határozottan a király, és előhúzta az általa igényelt fegyverek és felszerelések listáját. – Három napra elegendő bombám maradt. Amikor hazaérek, háborúba kezdek, és mindet fel fogom használni, ha el is fogy az egész készletem.

Az uralkodónak már csak egyetlen dologról kellett gondoskodnia hazatérése előtt: a repülőtérről felhívta ammáni szárnysegédeit, hogy készítsék elő néhány kivégzés végrehajtását. A jordániai börtönök halálsorán két olyan elítélt ült, akit azzal vádoltak, hogy Zarkávi utasítására terrorcselekményeket követtek el. Egy iraki férfi, aki az iraki felkelésben középszintű vezető volt, továbbá Szajjida ar-Risávi. Késlekedés nélkül ki kellett végezni mindkettőt.

A király tisztában volt vele, hogy a nyugati kormányok tiltakozni fognak majd a kivégzések elrendelése miatt, mivel a nyers bosszúszomj megnyilvánulásának vélik őket; annak ellenére, hogy a halálos ítéleteket szabályos bírósági tárgyalások után mondták ki. Ez azonban nem rendítette meg II. Abdullahot. Szárnysegédjeinek megjegyezte, hogy így is túl régóta húzódik a két elítélt randevúja a hóhérral.

– Egyetlen szót sem kívánok hallani senkitől! – jelentette ki.

Az uralkodó ammáni idő szerint hajnali kettőkor még a gép fedélzetén tartózkodott, amikor az őrök Szajjida ar-Risáviért mentek cellájába. Az asszony visszautasította a hagyományok szerint neki járó utolsó étkezést, és nem tartott igényt arra a rituális fürdőre sem, amellyel a vallásos muszlimok felkészítik anyagi testüket a túlvilági utazásra. Felvette a vörös egyenruhát, amit kivégzéskor viselnek az elítélt bűnözők, és magára öltötte a szokásos hidzsábot is, amellyel haját és arcát takarta el. A börtön falain kívül parkoló kisteherautóhoz kísérték, és katonai konvojban hajtottak Jordánia legnagyobb, Szvaka nevű börtönéhez, amely a sivatag egyik dombján állt, a fővárostól hatvan mérföldnyire délre. A járművek valamivel hajnali négy előtt érték el céljukat, amelyet a telihold felhőkön átszűrődő fénye világított meg. Szajjida ar-Risávi egy kis, fehér falú kivégzőhelyiséget látott utoljára ezen a földön, mielőtt bekötötték volna a szemét. Egy sor kisméretű ablak és a hivatalos tanúk fáradt arca. Egy imám imádkozott, miközben egy nehéz acélkapoccsal rögzítették a kötelet a nyaka körül. A bíró feltette a kérdést, hogy van-e valami utolsó kívánsága, de Risávi nem válaszolt.

Néma maradt akkor is, amikor a bitófa alatti csapóajtó megnyílt, és lezuhant a sötétségbe. Hajnali 5 óra 5 perckor, kilencven perccel napfelkelte előtt ellenőrizte a börtönorvos, hogy van-e még pulzusa.

Zarkávi asszonya halott volt, kivégzése lett Jordánia legsúlyosabb terrorcselekményének záróakkordja. Zarkávi gyermekei azonban nem szűntek meg beteljesíteni az alapító sokkal ambiciózusabb akaratát: Jordánia és uralkodója végzetét kívánták, a nemzetközi határok eltörlését és a Közel-Kelet modern államainak bukását. Alig várták, hogy miután fekete lobogók emelkednek az égre Levante és a Perzsa-öböl fővárosai felett, megkezdhessék ítéletnapi leszámolásukat a Nyugattal.

ELSŐ RÉSZ

ZARKÁVI FELEMELKEDÉSE

1.

„Miféle ember képes a puszta pillantásával parancsolni?”

Jordánia legkegyetlenebb börtöne al-Dzsafr régi erődje, amelyről évtizedek óta köztudott: a különösen problémás embereket odaküldik, hogy elfeledje őket a világ. Egy hasonnevű beduin falu mellett áll az ország délkeleti területén, és a hozzá vezető út a határvonal az emberi életre alkalmas és alkalmatlan területek között. A börtönön túl keményre perzselt sárral fedett, lapos síkság fekszik, ahol semmi nyoma domboknak, de még egy sziklát vagy fűcsomót sem látni. Egykor tenger borította ezt a helyet, de a víz már sok évvel ezelőtt nyomtalanul elpárolgott, természetellenes ürességet hagyva maga után, akár egy végtag-amputáció. A kevés számú átutazóban félelmet kelt a táj. „Iszonyatos magányt érez itt az ember{9}, ez a sivatag kihaltabb, mint bármelyik másik” – írta David Lean filmrendező, aki az Arábiai Lawrence néhány részét forgatta itt 1962-ben. A film vágója, Howard Kent pedig ezt mondta: „Figyelmeztetés a pokol természetéről”.{10}

Ezt a helyet választották a brit hadsereg tisztjei, hogy felépítsék ezt a hatalmas, őrtornyokkal körülvett, mészkőfalú börtönt azon rabok számára, akiket túlságosan veszélyesnek tartottak ahhoz, hogy szokványos büntetés-végrehajtási intézményben helyezzék el őket. A jordániaiak azokat a palesztin szélsőségeseket zárták ide, akik veszélyeztették az állam biztonságát. Emberek százait tartották itt fogva, sokukat vádemelés nélkül. Az ENSZ vizsgálata később kiderítette, hogy az őrizetesek levegőtlen cellákban fulladoztak élősködőktől gyötörve, szenvedéseiket extrém hőmérséklet-ingadozás, romlott élelmiszer és az őrök brutalitása tetézte.{11} Az újonnan érkezett rabokat rendszeresen addig verték, míg el nem vesztették eszméletüket, másokat elektromos kábelekkel korbácsoltak, cigarettacsikkekkel égettek vagy a térdük alá helyezett rudakra aggattak fel, ahogy az őrök nevezték, „grillcsirkepózban”. A monarchia egy idő után belefáradt abba, hogy fizesse a teljesen elzárt börtön fenntartásának költségeit, ráadásul az intézmény puszta léte is rosszat tett az ország megítélésének. 1979-ben tehát más börtönökbe szállították az utolsó őrizeteseket is, és az al-Dzsafrt skorpiók és kísértetek martalékául hagyták.

Évek múltak el a régi börtön hirtelen feltámadásáig. Az Állambiztonsági Igazgatóság egyre jobban aggódott néhány kormány ellen fellépő fanatikus miatt, akik a központi Szvaka börtönben töltötték büntetésüket, és 1998-ban úgy döntöttek, hogy elkülönítik a csoportot a többiektől, hogy útját állják befolyásuk terjedésének. A tisztviselők újranyitották az al-Dzsafr egyik porlepte szárnyát, majd munkásokat vezényeltek az épületbe, hogy kisöpörjék a homokot a folyosókról, és előkészítsenek egy nagy, közös cellát az elítélteknek. Huszonöt emeletes ágyat szereltek össze és helyeztek el egymáshoz kényelmetlenül közel, egy új, rácsos ablakkal ellátott ajtót rögzítettek a bejárathoz. Ez volt az egyetlen nyílás a falakon a térdmagasságban vágott keskeny szellőzőkön kívül. Amikor a helyszín előkészítését megfelelőnek ítélték, az illetékesek kinevezték a börtönigazgatót, és felvették a szokásos őröket, mosodásokat és szakácsokat. Mivel nem számítottak annyi rabra, hogy külön börtönorvosra legyen szükség, ezt a feladatot Bászel al-Szabha kapta meg, aki frissen végzett az orvosi egyetemen, és az egészségügyi minisztérium a helyi faluba rendelte. A fiatal orvos lett tehát a felelős Jordánia tizenöt legveszedelmesebb emberének egészségéért.{12}

A magas, kisfiús külsejű, huszonnégy esztendős Szabha nem örült ennek a feladatnak. Az amúgy is kegyetlen jordániai börtönök közül talán ennek volt a legrosszabb híre. Szabha szorongása csak fokozódott az első napon, amikor Ibrahim, az ezredesi rangban szolgáló középkorú börtönigazgató ismertette vele a biztonsági intézkedéseket. Figyelmeztette, hogy még az orvosi vizsgálatok elvégzése közben is ügyeljen arra, mindenképpen a rács másik oldalán maradjon, mint az elítéltek. Óva intette továbbá attól is, hogy elhiggye, az acélajtó elegendő védelmet nyújt.

– Ezek veszedelmes emberek – mondta Ibrahim. – Még akkor is, ha nem jelentenek közvetlen fizikai veszélyt, képesek befolyásolni az embert. Még nekem is óvatosnak kell lennem, ha nem akarok a hatásuk alá kerülni.

A börtönigazgató tovább ecsetelte az újonnan érkezettek tulajdonságait. Furcsa öltözékükkel kezdte. Afgán stílusú tunikát hordtak a börtön által biztosított szűk nadrágok felett, mert azokat túlságosan magamutogatónak ítélték. Folytatta továbbá azon képességükkel, hogy képesek voltak megtéríteni a legkeményebb bűnözőket, sőt, a börtön dolgozóit is. A Szvaka falai között olyan sok őr került befolyásuk alá, hogy a vezetés kénytelen volt kilencven percben korlátozni az ilyen elítéltek közelében végzett műszakok időtartamát.

A bemutatkozó látogatás végén az igazgató megismételte figyelmeztetését. Az egyik rab, aki nyilvánvalóan a többiek vezetője volt, szinte természetfeletti meggyőző képességgel rendelkezett. Egyike volt azoknak, akiket a Makdiszi néven tiszteltek szerteágazó vallási ismeretei és ékesszólása miatt. Képes volt oly módon befolyásolni hallgatósága elméjét, akár egy muzulmán Raszputyin.

– Okos fickó, valóságos két lábon járó enciklopédia, ha az iszlám vallás kérdéseiről van szó. Jóképű, magas és karcsú férfi, világosbarna hajjal és kék szemekkel. Ne hagyja, hogy bolondot csináljon magából! – fejezte be intelmeit Ibrahim.

Néhány perccel később Bászel al-Szabhát az őrök a börtön belsejébe kísérték, abba a szárnyba, amelyben a rabokat őrizték. Már sötétedett, a doktor tehát csak halovány fényeket látott az ajtó rácsozata között átvilágítani. Amikor közelebb ért, már ki tudta venni az emeletes ágyak sorát, és vethetett egy pillantást magukra a rabokra is.

Odabent negyvennyolc őrizetes ült egyenes gerinccel ágyán vagy imaszőnyegén, mind feszülten figyelve az ajtónyílást, akár a frissen sorozott újoncok, akik barakkjuk szemléjére készülnek. Mind azt a bizonyos jellegzetes öltözéket viselték szabványos kék rabruhájuk felett, amelyet a börtönigazgató említett. Minden szem az ajtónyílásban álló alakra tapadt, Szabha pedig óvatosan előreóvakodott, hogy lássa, kik fogadják odabent.

Két férfi állt a cellában a többiek előtt. Közülük az első karcsú és nyúlánk volt, szemüveget viselt, és egy világosbarna tincs lógott ki imasapkája alól. Szabha úgy vélte, ő lehet az Ibrahim által említett Makdiszi, a cellablokk vezetője. Mégis inkább a második alak tűnt úgy, mintha ő parancsolna mindenki másnak a helyiségben. Bőre sötétebb, teste zömökebb volt, felépítése pedig erőteljes, akár egy birkózóé vagy tornászé. Szabha, aki már csak egy-két méternyire állt tőle, felfedezett egy szokatlan forradást a férfi jobb karján. A tépett szélű forradás egy tintaszín folton haladt át, amely éppen úgy nézett ki, mint egy régi véraláfutás. A seb körül a húst házilag rögtönzött varratok és öltések tartották össze.

A sebhelyes ember egy hosszú percen át szemlélte az emeletes priccsek sorát, majd ismét a látogatóra meredt. Ajkai vastagok voltak, egészen hétköznapi, húsos arcát vékony szakáll keretezte. Mélyen ülő szemei azonban döbbenetesek voltak. Szinte éjfeketének tűntek a börtön fényeinél, jéghideg intelligenciát, figyelmet és kihívást sugároztak, de semmiféle érzelem nem volt bennük. Pillantása nem volt sem barátságos, sem ellenséges, pont úgy méregette az előtte álló orvost, ahogyan egy kígyó a különösen kövér egeret, amelyet a ketrecébe ejtettek.

Végül megszólalt a börtönigazgató.

Néhány szót mormolt, hogy bemutassa a doktort, majd elmondta nekik, melyek a rendelési órái, majd megszólalt:

– Lépjen elő minden rab, akinek egészségügyi panasza van! – mondta.

Szabha közelebb araszolt az ajtóhoz, és várta a valószínűsített rohamot. Felkészült erre a pillanatra, így magával hozott egy nagyadagnyi pirulát és kenőcsöt, amelyek alkalmasak voltak gyulladások, apróbb sebek, allergiás és gyomorpanaszok enyhítésére, tehát szinte minden megbetegedésre, amelyre szűk helyen összezárt férfiak hajlamosak voltak. Nagy meglepetésére azonban senki sem mozdult. A rabok mereven ültek tovább, és figyelték, nem ad-e nekik jelet a sebhelyes ember, aki végül lassan a cella elejében lévő ágyon ülő egyik rabra nézett. Amikor alig észrevehetően biccentett felé, az őrizetes felállt, és egyetlen szó nélkül az ajtó felé indult. A második biccentésre követték társai is, és sorba rendeződtek.

Mindössze öt ember állt a doktor előtt, de a sebhelyes férfi továbbra sem szólt semmit. Szabhára nézett, változatlanul hüllőszerű tekintettel. Szemmel láthatóan teljesen uralta a cella összes lakóját még itt, Jordánia legkeményebb börtönében is.

Szabha nyugtalan volt. Mintha földrengés rázta volna meg a régi erőd vastag falait.

– Miféle ember képes a puszta pillantásával parancsolni? – töprengett magában.

A következő napokban az orvos gondosan tanulmányozta új páciensei aktáit, hogy többet megtudjon róluk, és főleg, hogy rájöjjön, miért félnek tőlük annyira az őrök. A csapat kemény magja úgy két tucat emberből állt, akik az iszlám radikális szektáiból kerültek ki, amelyek az 1990-es évek elején alakultak Jordániában. Vezetőjük, Abu Mohamed al-Makdiszi, a szenvedélyes szónok és az arab vezetők engesztelhetetlen ellensége kivételével életútjuk egyáltalán nem volt impozáns. Néhányan közönséges utcai bűnözők voltak, mielőtt megtalálták volna életcéljukat a fanatikusok között. Mások az arab önkéntesek között harcoltak Afganisztánban a szovjetek ellen az 1980-as években. Otthon, a biztonságos és stabil Jordániában aztán olyan szervezetek tagjaivá váltak, amely az afganisztáni hadjárat minden dicsőségének megismétlését és az iszlám vallás ellenségei elleni folytonos háborút ígérte nekik.

A dzsihád győzedelmes megvívásáért tett erőfeszítéseik azonban nem voltak valami dicsőségesek Jordánia földjén. Makdiszi kis csapatának vezetőit letartóztatták, mire véghezvihették volna első akciójukat, egy rajtaütést Izrael egyik határ melletti őrposztján. A csoport további célpontjai között a káros nyugati befolyás szimbolikus jelentőségű intézményei szerepeltek, például italboltok, filmkölcsönzők és pornómozik. Az egyik korai kísérletük különösen látványos kudarcot vallott. A csoport egyik tagja önként jelentkezett egy merénylet végrehajtására a Szalva nevű helyi pornómozi ellen, de annyira lekötötték a film eseményei, hogy megfeledkezett a bombájáról. Ott ült a vászonra meredve, amikor a pokolgép felrobbant alatta. Rajta kívül egyetlen vendég sem szenvedett egy karcolást sem, ő azonban elvesztette mindkét lábát. Hat évvel a történtek után az amputált végtagú terrorista egy volt Szabha páciensei közül az al-Dzsafr börtönben. Az orvos már első látogatása során felfigyelt az ágyon ülő rokkantra, aki térdnél takarosan összefűzött nadrágot viselt.

Mostanra már az összes férfi legalább négy éve be volt ide zárva, ha tehát a börtönbüntetésnek az volt a célja, hogy megtörje a dzsihádisták elszántságát, akkor a fogvatartóik teljes kudarcot vallottak. Mivel ugyanazon cellákba osztották be őket, erős kötelék keletkezett közöttük, és együtt küzdöttek a mindennapi fennmaradásért és a gyilkosokkal, tolvajokkal, kábítószer-kereskedőkkel szembeni előnyökért. Közös hitviláguk az iszlám vallás különösen kérlelhetetlen változata volt, Makdiszi szüleménye, amelyet hosszasan csiszolt cellája magányában. A csapat szokatlan módon fegyelmezett volt, gyakorlatilag katonai egységként működött, egyértelmű és szigorú parancsnoki lánccal, és mindenki vakon engedelmeskedett Makdiszi saját maga által választott végrehajtójának, a hordómellű, sebhelyes férfinak, aki Szabhának is feltűnt első börtönbeli látogatásakor. Makdiszi mondta meg embereinek, hogy mit kell gondolniuk, hogyan kell öltözniük, milyen könyveket olvassanak, milyen tévéműsorokat nézzenek, melyik börtönszabályoknak engedelmeskedjenek, továbbá azt is, hogy mikor és milyen módon bocsátkozhatnak harcba. A férfi valódi neve Ahmed Fadil al-Kalajleh volt, de jobban szerette, ha úgy emlegetik, hogy al-Garib vagy Idegen. Ez utóbbi álnévre akkor tett szert, amikor az afganisztáni polgárháborúban harcolt. Néhányan azonban csak úgy nevezték, hogy az ember Zarká városából, utalva szülőhelyére, a Jordánia északi részén fekvő iparvárosra. Arabul tehát az-Zarkávi.

Szabha mindkét vezetőt meg tudta figyelni közelről. Az a Makdiszi, akit látott, mérsékeltnek és engedékenynek tűnt, sokkal inkább emlékeztetett egy barátságos professzorra, mint egy szuggesztív vallási vezetőre. Így, kis híján negyvenévesen, egy fáradt értelmiségi látszatát keltette, aki úgy véli, jobb társaságot érdemelne, mint ez a pár tucatnyi egyszerű vaskalapos, akikkel kénytelen megosztani celláját. Szívesen adott tanácsot vallási ügyekben, örömmel ítélkezett, sőt, néha fatvákat is kiadott, de jobban szerette magányosan tölteni idejét a Korán tanulmányozásával vagy egy-egy esszé körmölésével. A dosszié adata szerint Makdiszi igen bátor ember volt, a muszlim világban olyan provokatív könyveiről ismerték, mint a Demokrácia egy vallás. Ebben a művében mélyen elítélte és iszlámellenesnek bélyegezte az arab világ szekuláris vezetőit, és megsemmisítésük mellett tört lándzsát. Munkái annyira ismertté váltak iszlamista körökben, hogy a Pentagon egyik bizottsága által írt 2006-os tanulmány a dzsihádista szellemi élet legnagyobb jelentőségű gondolkodójának nevezte.

A régebbi iszlamista ideológusok is éles kritikákat fogalmaztak meg az arab világ vezetőivel szemben. Szemükre vetették korruptságukat és hitetlenségüket. Hasonló gondolatok jelentek meg Szajjid Kutb, a nagy hatású egyiptomi szerző írásaiban, amelyek befolyást gyakoroltak az al-Káida alapítóira is. Makdiszi nézetei szerint azonban minden muszlim vallású embernek személyes kötelessége cselekedni az efféle hivatalos köntösbe bújtatott eretnekség ellen. Nem volt tehát elegendő, ha egy hívő egyszerűen elutasította az erkölcstelen uralkodókat, hanem egyenesen Allah akarata volt, hogy meggyilkolja őket.

„Radikális konklúziója tehát az volt, hogy ha a vezetők hitetlenek, a muszlimoknak kötelességük meggyilkolni őket.”{13} Így összegezte a jordániai író és entellektüel Hasszán Abu Hanieh Makdiszi gondolatait, akivel barátok is lettek azokban az években, amikor nézetei végleges formát öltöttek. A fordulópont a gyilkolás értelmezésében volt. Ezt az üzenetet minden muszlim sajátjának érezte, aki úgy vélte, a kormányaik ostobák, amiért megengedték, hogy idegenek foglaljanak el arab földeket. Számukra Makdiszi nemcsak hogy megerősítette nézeteik helyességét, hanem egyenesen kötelességükké tette a cselekvést.

Furcsa módon azonban ez az ember, aki szilárdan hitt benne, hogy az iszlám ellenségeivel harcba kell szállni, ennek ellenére kitért a konfliktushelyzetek elől. Szabha megfigyelte, hogy amikor a kihallgatók vagy a hírszerzés tisztjei meglátogatták a börtönt, udvariasan köszöntötte őket, és családtagjaik hogyléte felől érdeklődött, megdöbbentve ezzel társait, akiket ugyanezek az emberek megkínoztak. Udvariasan és türelmesen magyarázta az állami tisztviselőknek, hogy miért számítanak az ő szemében mind ők, mind munkaadóik eretnekeknek, érveit pedig a Koránból vett idézetekkel támasztotta alá. Ha azonban vitába szálltak nézeteivel, látszólag megelégedett a szent szöveg engedékenyebb értelmezésével is.

– Attól, hogy valaki a parlament tagja, még lehet jó muszlim, mert ha azért választották meg, hogy a népét szolgálja, akkor nem mond ellen a vallásának – mondott Szabhának egy napon valami olyasmit, ami látszólag ellentétben állt a nem teokratikus berendezkedésű állam romlottságáról vallott nézeteivel. – Ha azonban hisz a demokráciában, tehát az ember által hozott törvényekben, akkor bizonyosan hitetlen.

Makdiszi láthatóan kedvelte az ifjú orvost, aki világi elvei és viselkedése ellenére az egyetlen tanult ember volt az al-Dzsafr börtönben. Kapcsolatuk akkor változott meg, amikor Makdiszit sivatagi fogságában meglátogatta legifjabb felesége. Az asszony szokatlan menstruációs vérzéstől szenvedett, Szabha pedig behívta vizsgálatra a faluban lévő kórházába. Kockázatos gesztus volt ez, hiszen számos ultrakonzervatív muszlim férfi elutasította még a gondolatát is annak, hogy feleségüket férfi orvos lássa el, Makdiszi azonban valóban hálásnak tűnt. Ettől a naptól fogva a doktort széles mosollyal üdvözölték a cellában.

Az udvariasság és az intellektus azonban nem megfelelő eszköz abban az esetben, ha valaki olyan helyen akar embereket irányítani, mint az al-Dzsafr. Makdiszinak végrehajtóra volt szüksége, és a könyörtelen, de mélyen vallásos Zarkáviban megtalálta tökéletes segítőjét.

– Nagyon kemény fickó – mondta néha elismerően, amikor első embere került szóba.{14} – Igazi jordániai, a törzsi társadalom példaképe.

Kettejük személyisége nem is lehetett volna különbözőbb. Zarkávi jéghideg volt és kérlelhetetlen. A sebhelyes soha nem mosolygott. Nem viszonozta a börtönben dolgozók köszöntését, és soha nem csevegett velük. Ha egyáltalán megszólalt, egy rosszul iskolázott utcai verekedő utcai szlengjét használta, aki pitiáner bűnözőként nőtt fel Zarká legkeményebb negyedeinek egyikében. Mogorvasága és az alkalmazkodóképesség teljes hiánya miatt gyerekkora óta bajkeverőnek számított, és harmincharmadik életévéhez közeledve egyre inkább baljós híre lett.

Makdiszinak a könyvek és gondolatok elefántcsonttornya volt a lételeme, Zarkávi azonban teljesen világi természetével tűnt ki. Zömök, izmos termetét folytonos súlyemeléssel edzette, amelyhez kövekkel töltött vödröket és súlyzókat használt.{15} Suttogták, hogy bűnözőkorában sokakat vert vagy késelt meg, lányokat futtatott, és kábítószerrel kereskedett. Veszedelmes volt és kiszámíthatatlan, a végsőkig elszánt, bármire képes.

Bátran, sőt vakmerően harcolt Afganisztánban, erőszakosságának híre pedig követte a börtönbe is. Rendszeresen ellentmondott a büntetés-végrehajtási intézmények szabályainak és alkalmazottainak, bántalmazta és megalázta rabtársait, néha puszta kézzel, néha primitív fegyverekkel, időnként pedig – a szóbeszéd szerint – szexuális erőszak alkalmazásával. Egy alkalommal úgy feldühödött, hogy őrjöngése közben megragadott egy börtönőrt egyenruhája gallérjánál fogva, és felakasztotta egy fogasra. Egy másik alkalommal fegyveres lázadást szított ágykeretből eszkábált kardokkal és botokkal felszerelt rabtársai között.

– Azért jöttünk, hogy meghaljunk! – kiáltozták, és közülük néhányan képesek is lettek volna rá, de a börtönigazgató idejében közbelépett, és a dzsihádisták számos követelését teljesítette.{16} Makdiszi felügyelete alatt Zarkávi erőszakos megnyilvánulásai ritkábbak lettek, de agresszivitása nem szűnt meg, csupán más alakot öltött. A volt bűnöző elkezdte kívülről megtanulni a Koránt, és számos órát töltött az olvasásával, vagy egyszerűen csak üres szemekkel bámulta az ölében heverő nyitott könyvet. Sugárzó gyűlölete végre fókuszt talált: Allah ellenségeire koncentrálódott. Listájának első helyén Husszein király állt, aki szerinte egy mesterséges ország uralkodója volt, és elkövette a lehető legkomolyabb bűnt: békét kötött Izraellel. Halállistáján szerepeltek továbbá a rezsim emberei: börtönőrök, katonák, politikusok, hivatalnokok, és az aktuális rendszer összes haszonélvezője. Még néhány börtönlakót is kafírnak, azaz hitetlennek minősített. Az iszlám vallás szerint ez nem pusztán egy sértés, ugyanis fatvába foglalva azt jelenti, hogy az ilyen személy többé nem áll a muzulmán jog védelme alatt, és bárki büntetés nélkül megölheti. A börtönőrök Zarkávit és csoportját al-takfirinek kezdték nevezni, ami annyit tesz: a kitaszítók.{17}

Ebben az időben Zarkávi végrehajtói és vezetői pozíciója módfelett megerősödött az iszlamista őrizetesek között. Embereitől abszolút engedelmességet követelt, és alaposan megrótta őket, valahányszor kihagytak egy-egy imát, vagy olyan hírműsort néztek a tévében, ahol a női bemondó nem viselt fátylat. Nyers modora ellenére nagy tiszteletet vívott ki körükben, mert vakmerő módon ellenállt a börtön személyzetének. Amikor hivatalos látogatók érkeztek az al-Dzsafrba, Zarkávi gyakran nem vett tudomást jelenlétükről, nem viszonozta köszöntésüket, és erre biztatta embereit is.

Egy napon, amikor Jordánia beleegyezett, hogy börtöneit emberi jogi szervezetek vizsgálják meg, a belügyminisztérium egyik idősebb tisztségviselője érkezett az al-Dzsafrba, hogy felmérje a börtönben uralkodó körülményeket, és hogy biztos legyen benne, a rabok semmiféle negatívumot nem hoznak a külföldiek tudomására. Az iszlamisták nem válaszoltak a kérdéseire, sőt, rá se néztek.

A dühös bürokrata először szidni kezdte őket, majd megkísérelte együttműködésre bírni az embereket azzal, hogy büntetésük lecsökkenthető.

– Isten segedelmével Husszein király megkegyelmez nektek! – mondta.{18}

Zarkávi hirtelen talpra ugrott, és ujját néhány centiről a hivatalnok arcára szegezte.

– A te urad nem a mi parancsolónk! – köpte a szavakat. – Mi a mindenható Allahnak engedelmeskedünk.

– Istenre esküszöm, hogy soha nem léptek ki innen! Mindannyian itt fogtok megrohadni! – csattant fel a látogató.

– Allah segedelmével mindannyian kijutunk. Ha máshogy nem, erőszakkal – felelte hidegen Zarkávi.

Volt azonban személyiségének egy másik oldala is, amelyből Szabha látott valamennyit látogatásai során. Zarkávi szokásos viselkedésének néha teljesen ellentmondó módon nyilvánult meg, mintha skizofréniában szenvedett volna. Az al-Dzsafr börtön minden lakója tudta, hogy Zarkávi valósággal bálványozta anyját, látogatásai során pedig szinte teljesen kisgyerekké vált. Napokon keresztül készült a találkozókra, buzgón mosta ruháit és csinosítgatta saját sarkát a cellában. Néhány őrizetes azt is tudta, hogy milyen imádatról tanúskodtak nővéreihez és anyjához írt levelei. Intiszárról, Zarkávi feleségéről és két gyermekükről ritkán esett szó, de anyjának és lánytestvéreinek kék és piros tintával írt leveleket, amelyek margójára virágokat rajzolt.

– Ó, nővérkém, mennyit szenvedhetsz miattam, míg én vallásom parancsai miatt börtönben sínylődöm! – írta gondosan rajzolt betűkkel Umm Kadamának egyik levelében.{19} A végén ez a vers állt:

Lelkem mélyében lakozó szenvedély

Tanúja e levél néked,

Hiányod mint izzó vas égeti szívem,

Hiányod fáj, de még él bennem remény.

Zarkávi szinte eltúlzott figyelemmel kísérte beteg és sebesült társainak sorsát is. Amikor valamelyik iszlamista rosszul érezte magát, saját takaróit és fejadagját is feláldozta, hogy biztosítsa kényelmüket. Figyelemmel kísérte kezelésüket, és folytonosan zaklatta Szabhát, valamint a börtönben dolgozó másik orvost, amikor úgy érezte, hogy emberei nem kapnak meg mindent.

– Hol van az a gyógyszer, amit ennek az embernek ígért? – kérdezte Szabha visszaemlékezései szerint. Egy alkalommal, amikor az al-Dzsafr egyik rabját néhány napra kórházba kellett szállítani, Zarkávi olyan zaklatott volt, akár egy aggódó szülő, és lépten-nyomon érdeklődött a beteg állapotáról.

– Szabhát különösen meglepte az a gyengéd gondoskodás, amelyet Zarkávi Eid Dzsahaline iránt tanúsított. Ő volt az, aki a pornómozi elleni merényletkísérlet közben kudarcot vallott, és mindkét lábát amputálni kellett. Testi fogyatékossága mellett pszichológiai problémák is gyötörték, de ennek ellenére mindig az egészséges iszlamisták társaságában keresett menedéket a külvilág elől. Zarkávi önként vállalta, hogy gondját viseli, ezért segített neki a tisztálkodásban, az öltözködésben és az étkezésben. Gyakran maga vette karjába a rokkant férfit, hogy az illemhelyre cipelje. Szabha azt gyanította, hogy ennek a napi szertartásnak legalább annyi köze volt a megfelelő illemszabályok betartása iránti kényszerhez, mint a bajtársiassághoz. Az iszlamisták szigorú erkölcsi szabályai szerint ugyanis egy férfi ruhátlan testét mások előtt felfedni nemcsak megalázó, hanem egyenesen bűn.

Egyik este, amikor az orvos meglátogatta a cellát, Dzsahaline éppen gyakori idegrohamainak egyikét élte át. Az üvöltöző férfit nyugtatóval kellett lecsillapítani. Szabha elővett egy tűt, és felkészült rá, hogy beadja az injekciót, amikor Zarkávi előrelépett, és megállította. Egy szó nélkül felemelt egy pokrócot az egyik ágyról, és Dzsahaline alteste köré tekerte egyik kezével, a másikkal pedig egy kicsit lejjebb húzta a nadrág rugalmas gumiját. Amikor a csupasz bőr egy vékony csíkja szabaddá vált, bólintott a doktornak.

– Találja el a megfelelő helyet! – mondta parancsoló hangnemben.

Szabha kitapintotta Dzsahaline medencecsontját, és amikor sikerült megtalálnia az ideális pontot, a sápadt bőrbe szúrta a tűt.

Feladata végeztével, amikor a rokkant férfi már nyugodtan feküdt, Szabha felnézett, és látta, hogy Zarkávi elégedett arckifejezéssel néz vissza rá. A hüllőszerű tekintetben megjelent valami olyasmi, ami eddig soha: egy mosoly halovány árnyéka.

1998 tele nulla Celsius-fok alatti hőmérséklettel köszöntött a börtönre, és számos új rab érkezett, mivel a büntetés-végrehajtás illetékesei így kívánták csökkenteni a rendszer túlterheltségét. Az iszlamisták továbbra is egy csoportban maradtak, mint eddig, de az egységen mintha vékony repedések jelentek volna meg. Néhányan a dzsihádisták közül nyíltan azt a véleményt hangoztatták, hogy Zarkávinak kellene felváltania Makdiszit a vezetői poszton, mivel ez utóbbi nyugodtsága zavarta őket.

Zarkávi nem tett lépéseket mentora elmozdítására, de néhány rab nem rejtette érzelmeit véka alá. A csoport nagy többsége pitiáner bűnöző volt, középiskolai végzettség nélkül, akiket hidegen hagyott Makdiszi aprólékos teológiai érvrendszere. Ezekre az emberekre nagyobb hatással volt a kemény fickó hírében álló, vasöklű Zarkávi, aki egyszerű szavakat használt és soha nem kötött kompromisszumokat. Makdiszi maga is elismerte, hogy nem harcos. Még akkor sem tanult meg fegyverrel bánni, amikor az afganisztáni arab kiképzőtáborokban tartózkodott.

– Nem igazi harcos, hiszen egyetlen napig sem élt lövedékek, rakéták és tankok közelében! – magyarázta később az afganisztáni harcok egyik veteránja.{20}

Zarkávi nyilvánvalóan szeretett vezető lenni, és egyre dominánsabb szerepet játszott az emberei között. Mentora nem bánta ezt, így Makdiszi autoritása egyre inkább csak spirituális kérdések eldöntésére terjedt ki. Ez volt az első eset, hogy a volt bűnöző nevét a börtönön kívüli világban is elkezdték megismerni. Makdiszinak sok iszlamista csodálója volt világszerte, Londontól a ciszjordániai palesztin városokig, köztük olyanok is, akik komoly forrásokkal rendelkeztek, vagy kapcsolati hálójuk kiterjedt a Közel-Keletre, Észak-Afrikára és Európára. Ők Makdiszitól hallottak először bátor segítőjéről, az afganisztáni harcok veteránjáról, aki nagyszerű vezetői képességekkel rendelkezik.

Szabha eközben egyre gyakrabban dolgozott Zarkávival, így kapcsolatuk szorosabbá vált, bár barátinak még mindig nem volt nevezhető.

Az egyik este, amikor az orvos a szokásos feladatait végezte épp, Zarkávi egy kéréssel vonta félre. Ez volt az első eset, amikor a saját érdekében kívánt beszélni Szabhával.

– Azt hiszem, magas a vércukrom – kezdte. – Anyám cukorbeteg, tehát lehet, hogy örököltem. Megtenné, hogy megvizsgál?

Szabha örömmel megtette volna, de emlékeztetnie kellett Zarkávit, hogy ez nem olyan egyszerű. A vizsgálatot nem lehet a börtönben elvégezni, ugyanis nagy lehet a fertőzés valószínűsége az al-Dzsafr mocskos, rágcsálóktól nyüzsgő belsejében. Zarkávinak tehát fel kellett keresnie az orvos magánklinikáját a faluban.

Nem volt problémamentes azonban engedélyt szerezni arra, hogy egy ilyen veszedelmes őrizetest kiengedjenek a börtön falai közül. A börtönigazgató természetesen hevesen tiltakozott, hiszen ki lehet bizonyos benne, hogy ez nem csak egy trükk, amivel Zarkávi a szökését készíti elő? Mi van akkor, ha emberei csak arra várnak, hogy támadást intézzenek a városka ellen? Ibrahim azonban egy idő után megengedte, hogy fegyveresek kíséretével a falusi kórházba kísérjék, majd vissza. A vizsgálat napján Szabha úgy döntött, a helyszínen várja meg, hogy páciense megérkezzen. A tíz járműből álló konvoj sötétedés után ért oda, több tucat gépkarabélyos őr kíséretében. Ez volt a legnagyobb katonai járműoszlop, amit Szabha valaha is látott. Egy pillanatra még az is eszébe jutott, hogy talán a királyi család egyik tagja látogatta meg a helységet, de csak egyetlen magányos rab botorkált elő az egyik kisteherautóból, hogy utána rögvest eltűnjön az egyenruhások gyűrűjében.

Zarkávit megbilincselt kézzel, rabruhában vezették a rendelőbe.

– Kérem, azt vegyék le róla! – intett Szabha az acél karperecekre.

– Uram, ez az ember veszélyes! – tiltakozott az egyik fegyveres.

– Ötven katona figyeli minden mozdulatát! Ragaszkodom hozzá, hogy levegyék róla a bilincset! – felelte a doktor.

Miután Zarkávi karjai szabaddá váltak, Szabha hozzáfogott a vizsgálathoz. Elkezdte feltűrni a rab ingujját, hogy vérmintát vehessen, de Zarkávi félbeszakította.

– Elnézést! – szabadkozott, majd ismét lehajtotta az ingujjat, utána felcsavarta a saját karján anélkül, hogy segítséget kapott volna. Szabha újabb érthetetlen szertartás tanúja lehetett, amelynek egyetlen célja a csupasz bőr érintésének tilalma volt.

A vérvétel közben Szabha összeszedte bátorságát, és megkérdezte Zarkávit a karján lévő titokzatos sebhely eredetéről.

– Egy tetoválás volt. Egy horgony – válaszolta.

– Mi történt vele?

Zarkávi elmesélte, hogyan tett szert a tetoválásra tizenhat esztendős korában, amikor még nem a muszlim vallás töltötte ki minden gondolatát. Miután csatlakozott a dzsihádista mozgalomhoz, már szégyellte, és megpróbálta minden lehető módszerrel, többek között fehérítővel is eltávolítani. Bőre égővörös színre váltott, de a tetoválás nem adta meg magát. Végül egy Zarkában élő ismerőséhez fordult segítségért, aki ruhájában egy borotvapengét csempészett be a börtönbe. Zarkávi ülve várta ki, hogy földije két, elliptikus vágást ejtsen a rajzolat körül, majd sorra leszelte a bőr felső rétegeit. Amikor végzett, durva öltésekkel összevarrta a sebet.

Szabha láthatóan elborzadt a történet hallatán, de Zarkávi csak megvonta a vállát, mintha olyan természetes lett volna kivágni egy darab húst a saját testéből, mint eltaposni egy csótányt. Az iszlám – az ő saját iszlámja – megkövetelte mindezt, így tehát vitathatatlan paranccsá vált. A többi csupán akaratereje próbája volt.

– A tetoválás haram. Tiltott – magyarázta egykedvűen.

Szabha befejezte a vizsgálatot, de nem találta nyomát fizikai elváltozásnak. Zarkávit visszakísérték a börtönbe, az orvos pedig ott maradt gondolataiba merülve az út mentén fekvő kis kórházában, a halott tó partján, alig túl a hatalmas sivatagon.

Hetven esztendővel azelőtt ugyanezen az úton haladt végig egy iszlám sereg. Északra tartottak lovaik és tevéik nyergében, hogy Allah nevében elsöpörjék a Jordánia néven ismert országot. Ezek a beduinok ikhvánnak, azaz fivérnek nevezték magukat.{21} Kiképzésüket és fegyvereiket Ibn Szaúd, Szaúd-Arábia első uralkodója biztosította, hogy a segítségükkel leszámolhasson ellenségeivel. Az ikhván hadnak azonban az Arab-félszigeten túl is voltak tervei. Vérszomjas fanatikusok voltak, akik szerint a nyugati találmányok és intézmények mind az ördögtől valók, és úgy vélték, az ő feladatuk megtisztítani a területet. Az volt a tervük, hogy meggyilkolnak mindenkit, aki együttműködik az idegenekkel, vagy akár csak egy kicsivel is eltér az iszlámnak az ő szűk látókörük szerinti értelmezésétől. Az 1920-as évek elején előtörtek a sivatagból, majd az újonnan alakult Irakra és Jordániára rontottak, hogy kormányaik megdöntése után egy egységes iszlám kalifátust – teokráciát – hozzanak létre a Közel-Keleten. Útközben egész falvakat mészároltak le, és minden túlélő férfinak elvágták a torkát, hogy bizonyosak lehessenek benne, a nyugati befolyásnak nyoma sem marad.

Bár Szaúd-Arábia uralkodója megkísérelte útjukat állni, az ezerötszáz harcos tíz mérföldnyi távolságra közelítette meg Ammánt, ahol végül brit repülőgépek állították meg őket. A közeledő menetoszlopot géppuskatűzzel semmisítették meg, és alapos munkájuknak köszönhetően a fanatikusok seregéből alig száz ember maradt életben.

Fegyveresek kisebb csoportjai továbbra is őrjáratoztak Szaúd-Arábia belsejében, és egészen az 1950-es évekig fenyegették vagy egyenesen meggyilkolták a kívülállókat, ha azok településeik közelébe tévedtek. Habár ezek a csapatok eltűntek, a vad gyűlölet, amit képviseltek, soha nem múlt el. A tolerancia teljes hiánya és az iszlám egy különösen agresszív, könyörületet nem ismerő válfajának tisztelete változatlan maradt. Jelen volt az Arab-félsziget külvilágtól elzárt falvaiban, a Perzsa-öböl olajvagyonból meggazdagodott városaiban, Afganisztán zord keleti hegyvidékein és egy hírhedt jordániai börtön zsúfolt celláiban is.

Az al-Dzsafr börtönben a vastag falak karanténként működtek ugyan, de csak időlegesen. Egy ammáni bíró ítélete kimondta, hogy Zarkávinak további tíz évet kell a rácsok mögött töltenie, és csak 2009-ben szabadulhat, amikor az izmos és tettre kész fiatal férfi már középkorú lesz. Szabha azonban tisztában volt vele, hogy a valódi büntetési tételek Jordániában ritkán egyeznek meg az ítéletben foglaltakkal. Az egyik ok, ami miatt fogva tartása drasztikusan megrövidülhet, hogy új kormány kerül hatalomra; a másik, amikor szívességet kell tenni egy vallási csoportnak vagy egy törzsnek. Ha efféle történik, akkor Zarkávi és követői is hamarabb szabadlábon találhatják magukat.

2.

„Itt volt az igazi vezető”

Két héttel Husszein király halála előtt az uralkodó magához hívatta a palotába legidősebb fiát, Abdullahot. Nem sokkal később már tömegek gyászolták és a világ vezetői méltatták Jordánia legjelentősebb és leghosszabb ideig uralkodó királyát, ám halála előtt közölni akarta gyermekével döntését, amely nem csupán a fiatalember életét, hanem az ország sorsát is megváltoztatta.

A király éppen visszatért az Egyesült Államokból, ahol hat hónapos kórházi kezelésen esett át egy igen agresszív limfóma miatt, de a rák kiújult, és az orvosok figyelmeztették, hogy idejét ezúttal szűkre szabták. 1999. január 22-én tehát Husszein felhívta a harminchat esztendős Abdullah parancsnokot, aki katonai karrierje csúcspontján járt, és megkérte, hogy haladéktalanul látogasson el hozzá.

– Látni akarlak – mondta.{22}

Abdullah bin Husszein beült a kocsijába, és a Hummar közelében lévő hegycsúcson álló palotába hajtott a szűk szerpentinen. Az ijesztően rossz állapotban lévő királyt az ebédlőben találta. A hatvanhárom éves Husszein csontsovány volt, bőre pedig fakósárgás színű. Ősz haja és szakálla, mely korábban némileg hasonlóvá tette Sean Conneryhez, rég kihullott már az intenzív kemoterápia mellékhatásai miatt.

A király kiküldte szárnysegédjeit, becsukta az ajtót, majd Abdullahhoz fordult, és megragadta kezét.

– Trónörökössé akarlak emelni – mondta.

Ez a mondat mélységesen megdöbbentő volt, hiszen ez a cím Hasszán hercegé, a király világias és eredményes öccséé volt több mint három évtizeden keresztül. Hasszán már Abdullah csecsemőkorában is a trón biztos örökösének számított, a király atletikus, kisfiús arcú elsőszülöttje pedig harckocsit és helikoptert vezetett, és ejtőernyős ugrásokat végzett. Nem mutatott komoly érdeklődést a politika vagy az udvari intrikák iránt, mert előnyben részesítette a tiszta és világos katonai parancsokat. Apja azonban most olyan munkakörbe akarta őt kinevezni, amelyben nagy volt annak veszélye, hogy összeütközésbe kerül családtagjaival, akik évek óta várták már a lehetőséget az ország irányítására.

– Mi lesz a nagybátyámmal? – kérdezte Abdullah végül, vagy legalábbis így emlékezett vissza erre a pillanatra sok évvel később.

A király azonban ragaszkodott elhatározásához. Néhány nappal később nyilvánosságra is hozta döntését egy Hasszánnak címzett nyílt levélben, amelyben utalt a királyi család bizonyos „hűtlen” és „akadékoskodó” tagjaira, akik gátlástalanul igyekeztek feljutni a ranglétrán. Kijelentette továbbá, hogy halála után koronáját az a fia örökli majd az uralkodó testvérei, unokatestvérei és tizenegy másik gyermeke helyett, aki soha nem törekedett rá, hogy megszerezze a trónt.

Abdullah születése óta koronaherceg volt. Ez a rang Jordánia alkotmánya és az évszázados hasemita tradíciók szerint egyaránt a legidősebb fiúgyermeket illeti. A nyugtalan 60-as években, amikor a háború árnyéka vetült az országra és a királyi családot orgyilkosság és puccs veszélye fenyegette, Husszein a fivérét tette meg örökösévé, hogy halála esetén is biztosítsa Jordánia stabilitását. Abdullah, aki nem számíthatott a trónra, külföldön töltötte gyermekkorának és ifjúságának nagy részét. Amerikai és brit előkészítő iskolákba és egyetemekre járt, ami nagyvilági tudást biztosított ugyan számára, de saját országának működését kevéssé ismerte.

Odahaza hivatásos katonaként aztán alaposan megismerte Jordánia alsó és középrétegének életmódját, mivel a többi tiszthez hasonlóan ő is zsúfolt barakkokban lakott, és porlepte fejadagokat evett. Elérte a kétcsillagos tábornoki rangot, de fiatal férfihoz illően továbbra is szenvedélyesen szerette a gyors autókat és motorokat. Büszkén emlékezett vissza azokra a percekre, amikor különleges alakulata élén terroristák vagy bűnözők ellen indult. 1998-ban a jordániai tévé élőben közvetítette, ahogy egy kommandóalakulat parancsnokaként utcai harcban foglalta el egy gengszterbanda főhadiszállását.

A fiatal tiszt érzelmeivel küzdött a Hummar-palota ebédlőjében. Apja egyetlen mondatával felforgatta életét, amelyet felépített magának, feleségének és két gyermekének. Husszein közölte vele továbbá azt is, hogy a halálán van, amit nyilvánosan még soha nem mondott ki.

– Mintha jeges kéz markolt volna a gyomromba{23} – idézte fel később a pillanatot. – Azt hiszem, ez volt az első alkalom életemben, amikor valóban egyedül éreztem magam.

Abdullah elhagyta a palotát, és visszatért feleségéhez, Ránijához, aki nappalijuk padlóján ült, körülötte családi fotók hevertek szétterítve. Szeme könnybe lábadt, amikor meghallotta a híreket és felfogta, mekkora változások várnak rájuk.

„Tudtuk, hogy hamarosan olyan éles reflektorfény irányul majd ránk, amilyet azelőtt elképzelni sem tudtunk. Odakint pedig a farkasok csak arra vártak, hogy meginogjunk” – írta később emlékirataiban Abdullah.{24}

Aggodalmait azonban rögvest félresöpörte egy váratlan krízishelyzet.

Husszein király úgy döntött, megpróbálkozik még egy lehetséges gyógymóddal, ami azt jelentette, hogy elhagyja Jordániát, és az Egyesült Államokba utazik csontvelő-átültetésre. A távollétében Abdullah gyakorlatilag régensként kormányozott volna, így minden tapasztalatlansága ellenére kénytelen volt fejest ugrani a tengernyi aktuális kül- és belpolitikai problémába. Abdullah ekkor még nem tudta, sürgős teendőinek listáján hamarosan az első helyen szerepel majd egy állami temetés előkészítése és saját koronázási ünnepsége is.

1999. január 29-én Abdullah kivitte apját a reptérre, hogy megkezdje hosszú útját a Mayo Klinikáig, Minnesotába. A király csendesen szemlélődött a jobb első ülésen, miközben a kocsi elsuhant Ammán gazdag nyugati negyedében az irodáknak és hoteleknek otthont adó felhőkarcolók mellett. Miközben rákanyarodtak a reptérre vezető sztrádára, szegényebb külvárosok és falvak, szabadtéri piacok és neonfénnyel megvilágított mecsetek mellett haladtak el. Végül pedig a köves talajú nyílt térség következett, sziklás dombokkal, ahol ugyanolyan békésen megfértek a birkák és a beduin sátrak, mint a parabolaantennák és a Toyota kisteherautók. Abdullah apja kézfejére tette tenyerét, és ott is tartotta, miközben egyetlen szó nélkül haladtak tovább.

A búcsúzkodás rendben ment egészen addig, amíg el nem érték a repülőgépet, de akkor Abdullah, aki meg volt győződve róla, hogy utoljára látja apját, egy időre elvesztette azt az acélkemény nyugalmat, amelyet minden erejével megpróbált megőrizni. Könnyeit visszafojtva felsegítette apját a repülőgépre, majd megállt az ülések közötti folyosón egy percre, hogy búcsút vehessen tőle. A király egyenesen a fiára nézett és – ahogy Abdullah később visszaemlékezett – látszott, hogy őt is kis híján magával ragadják érzelmei. Nem ölelték meg egymást, a király pedig semmit nem mondott fiának, csak biccentett és egyedül sétált el üléséig.

Néhány perccel később a koronaherceg úton volt Ammán és a palotában rá váró feladatok felé. Soha többé nem látta már apját öntudatánál. A király ugyan visszatért az országba, amelyet majdnem fél évszázadon át kormányzott, de ez alkalommal nem voltak jelen a kamerák. A haldoklót kerekesszékben tolták egy várakozó mentőautóhoz, amely az ammáni Husszein Király Kórházba szállította, ahol közrendű jordániaiak ezrei virrasztottak a hideg esőben. A tömeg nem volt hajlandó távozni egészen 1999. február 7-ig, amikor röviddel dél előtt az ország összes tévécsatornáján elsötétült a kép.

Abdullah a kórházi ágy mellett ült a végső órákban, és végtelenül magányosnak érezte magát. Azt kívánta, bár tehetne valamit apjáért, és bár kérhetne akár egyetlen tanácsot is, amely segítene neki abban, miként uralkodhasson egy országon, amelyet egyik krízis a másik után ért, és mind kívülről, mind belülről ellenségek fenyegették.

Jordánia alapítása óta még soha nem látott olyan grandiózus eseményt, mint Husszein bin Talal király temetési szertartása. Ekkora tömeg sem gyűlt még soha össze, hiszen nyolcszázezer egyszerű jordániai lakos – Ammán lakosságának majdnem negyede – nyüzsgött a temetési menet útvonalán a járdákon, de számosan közülük az ablakokon lógtak ki vagy a háztetőkről figyelték, ahogy a zászlóval letakart koporsó elhalad alattuk. Órákon keresztül vártak, mit sem törődve a hideg, nedves idővel, hogy búcsút vegyenek az egyetlen uralkodótól, akit legtöbbjük valaha is ismert.{25} A mosolygó királytól, aki soha nem szakadt el népétől, és aki bölcsen vezette országát háborúkban és belpolitikai viszályokban, majd uralkodása végén a béke felé vezető, történelmi jelentőségű úton. Zokogtak és jajveszékeltek a nők és a férfiak, többen ütéseket mértek magukra, hogy az ősi arab hagyományok szerint mutassák ki gyászukat. Mások őrjöngve a gyászmenet útjába vetették magukat, annyira eszüket vette a bánat.

Majdnem ennyire impozáns volt a külföldi állami vezetők száma is, akik az ammáni Raghadan-palotában gyűltek össze. Kevesebb mint huszonnégy órával a király halála után hetvenöt állam miniszterelnökei és más vezetői léptek be a palota boltíves mészkő kapuján, hogy részt vegyenek a király búcsúztatásán, amelyet a kommentátorok máris a huszadik század temetéseként emlegettek. Az Amerikai Egyesült Államok három volt elnöke, valamint a regnáló, Bill Clinton is eljött, aki rövid beszédben méltatta Husszein királyt. Nagyszerű emberként írta le, akinek nagysága nem címéből, hanem jelleméből fakadt. A brit miniszterelnök, Tony Blair és Károly herceg szintén Ammánba siettek, de megjelent az ENSZ főtitkára, Kofi Annan, továbbá Japán, Franciaország, Németország és más jelentős európai államok államfői is. Ott volt továbbá az orosz elnök, Borisz Jelcin is egy falanxnyi testőr kíséretében, de betegségre panaszkodva gyorsan távozott.

A legtöbben azonban a közel-keleti vendégeket bámulták meg. Ott volt Szíria elnöke, Háfez el-Aszad, aki éveken keresztül Husszein ádáz ellensége volt, aki többször összecsapásokat kezdeményezett a közös határvonalon, és számos alkalommal próbálta megbuktatni kormányát. A korosodó diktátor most ott csevegett a többi emírrel és más vezetőkkel, akik időnként nyílt csatákba bonyolódtak Szíriával, Jordániával vagy éppen egymással. Az izraeli miniszterelnök, Benjamin Netanjahu hagyományos héber imasapkát hordott őszülő fürtjein, és a kupolás fogadóterem egy távoli sarkát foglalta el kíséretével együtt, akik soraiban testőrök és tábornokok keveredtek, de volt velük egy nagyszakállú rabbi is. A Palesztin Felszabadítási Szervezet vezetője, Jasszer Arafat, aki százhatvan centis magasságával szinte elveszett túlméretezett katonai kabátjában, éppen Egyiptom elnökével, Hoszni Mubarakkal csevegett. Mindannyiuk közül talán a legnyugtalanabb Haled Masal, a palesztin Hamász vezetője volt, akit több alkalommal kíséreltek meggyilkolni izraeli megbízásból. Két évvel ezelőtt például a Moszad egyik ügynöke mérgezett tűvel döfte meg Ammán utcáin, alig néhány mérföldnyire onnan, ahol most állt. Csak azért maradt életben, mert a feldühödött Husszein király kikövetelte, hogy az izraeliek küldjenek ellenméreggel felszerelt orvosokat.

És ott állt ő is, szemmel láthatóan kényelmetlenül a fekete öltönyben és a vörös kockás fejkendőben, a férfi, akit minden látogató II. Abdullahnak szólított. Az új uralkodó a koporsó közelében állt, fogadta a fivérek és unokatestvérek hosszú sorát, valamint az elnököket és a minisztereket, akik nagy részben idegenek voltak számára. Hivatalosan még nem viselt királyi címet, hiszen csak később tette le esküjét a parlament előtt, de alig néhány perccel Husszein halála után megjelent a jordániai televíziós adók képernyőjén, hogy népe láthassa a változást. Amikor feltűnt a képernyőn, hogy felolvasson egy előre megírt szöveget, válla felett apja portréja látszott. Ez volt az első alkalom, hogy Jordánia népe hallhatta a hangját.

– Ez Isten ítélete és Isten akarata – mondta akkor.{26}

Most pedig ő vezette a gyászolók sorát a koporsó mögött a király sírjáig. Oldalán testvérei és nagybátyjai lépkedtek, mögöttük pedig apja kedvenc fehér csődöre, Amr, üres nyereggel.

A sírnál, közvetlenül Jordánia első két királyának emlékműve mellett, Husszein testét kivették a koporsóból, és egyetlen egyszerű, fehér lepellel borítva a sírgödörbe eresztették. Ezek után csak a formális eskütétel szertartása maradt hátra a parlament alsó- és felsőháza előtt. Miután Abdullah letette az esküt az alkotmányra, a szenátus elnöke az ország új uralkodójához címezte szavait:

– Isten óvja őfelségét, Abdullah királyt, és segítse őt sikerre!

Az új uralkodó tudta, mindez hivatalos ugyan, de még nem érezte, hogy maga a valóság. Amikor az újdonsült király elhagyta az ünnepség színhelyét, az egyik szárnysegédje megszólalt:

– Erre, felség! – szólította meg.

– Én erre önkéntelenül is körülnéztem, apámat keresve – emlékezett vissza később a jelenetre.{27} Most már övé volt a cím és az ország. Abdullah nyakába szakadt a küszködő gazdaság, az összes szektariánus feszültség, a politikai megosztottság, és minden helyi nézeteltérés. Egy csapásra megörökölt egy csapatnyi régi ellenséget is, köztük néhány különösen buzgó hazait, de volt köztük külső hatalom is, amely a független Jordániát akadálynak látta céljai elérésében. Ott voltak még továbbá a vallási fanatikusok, akik vehemensen ellenezték a szekuláris, nyugatpárti Jordánia puszta létezését is. 1999 korai hónapjaiban a hasemita trón legújabb örökösének pozíciója meglehetősen ingatag volt, és mindenki lélegzet-visszafojtva leste, hogy elbukik-e.

A közel-keleti országok uralkodójának lenni nem éppen a hosszú élet és természetes halál garanciája, de ez különösen igaz Jordániára, ahol a státusszal járó veszélyek mintha magukkal vonzották volna a veszedelmes hobbik iránti vágyat.

Husszein nem kevesebb mint tizennyolc merényletkísérletet élt túl.{28} Alig volt tizenöt éves, amikor 1951 egyik nyári napján nagyapját, Jordánia első királyát, I. Abdullahot agyonlőtte egy palesztin fegyveres, amikor a királyi család két tagja látogatást tett a jeruzsálemi al-Aksza mecsetben. Az ifjú herceg a merénylő után futott, és ő maga is halálos veszélybe került, amikor nagyapja gyilkosa megfordult és rálőtt. Az udvar verziója szerint a lövedék az uniformisán viselt egyik kitüntetésről pattant le. Ellenségei később megpróbálkoztak rajtaütésekkel, megkíséreltek repülőgép-balesetet szervezni, sőt, egy ízben mérgezett orrcseppel akartak végezni vele. Husszein ezt úgy vette észre, hogy a cseppeket véletlenül a mosdóba öntötte, majd elszörnyedve látta, hogy a folyadék szétmarta a krómbevonatot a lefolyón. A király annyi alkalommal menekült meg a haláltól, hogy a jordániaiak suttogni kezdték: baraka, vagyis Allah védelme oltalmazza. Valószínűtlennek tűnt, hogy gyermekére is kiterjed a mindenható ilyen mértékű védelme.

Husszein elhivatottságát azonban nem ingatták meg a támadások, sőt, talán még meg is hozták a kedvét a veszedelmes időtöltésekhez. Versenyautókat, vadászgépeket és helikoptereket vezetett. Egy emlékezetes alkalommal Henry Kissinger és felesége szórakoztatására gyomorszorító manőverekbe kezdett egy helikopteres kiránduláson. Őrülten cikázott a dimbes-dombos jordániai vidék felett, a gép csúszótalpai időnként lenyesték a pálmafák csúcsát. Kissinger emlékezett rá, hogy felesége megpróbálta udvariasan indítványozni, hogy emelkedjenek biztonságosabb magasságba.

– Nem is tudtam, hogy egy helikopter képes ennyire alacsonyan repülni – jegyezte meg.{29}

– Ó, tudnak ezek még lejjebb is menni! – felelte a király, és a fák teteje alá manőverezte a gépet, hogy minél közelebb legyen a talaj szintjéhez.

– Akkor úgy éreztem, hogy nagyon gyorsan öregszem – mondta később Kissinger.

Amikor Abdullahot jelölte ki örököséül Husszein, személyében olyan vezetőt választott, aki legalább egy dologban hasonlított rá. Ellentétben a szertartásosan viselkedő és igen óvatos Hasszán herceggel, Abdullahnak apjához hasonlóan könnyed, fesztelen stílusa volt, és osztozott vérbeli tesztoszteronfüggőkhöz illő szenvedélyein is. Abdullah gyerekkorában boldogan sikoltozott, amikor apja az ölébe kapta, és úgy vezette a sivatagon át nyitott sportkocsiját. Csak úgy porzott utánuk az üres, néptelen út, miközben a Popeye, a tengerész rajzfilm főcímdala szólt a hangszórókból. Adrenalinfüggősége miatt egész életében érdekelték a motorok, a versenyautók, a repülőgépek és a szabadeséses ejtőernyőzés.

Abdullah kiváló birkózó és futó volt, részt vett diákcsínyekben az amerikai előkészítő iskolában és kadétként a Sandhurst Akadémián, továbbá visszautasított egy gyalogsági tiszti beosztást, mert jobban vonzotta a harckocsik tűzereje és sebessége. Különösen kedvelte a Fox irányítását, amely egy fürge, harminc milliméteres gépágyúval felszerelt páncélozott jármű volt, lánctalpak helyett kerekekkel. Egyszer egy Fox járművekből álló menetoszlopot vezetett az M4-es sztrádán Londontól nyugatra, és mindent elkövetett, hogy az utolsó lóerőket is kipréselje a szögletes harckocsiból. Nagy sebességgel húztak el a civil járművek mellett. Néhány percig haladtak csak teljes gázzal, amikor egy rendőrautó zárkózott fel melléjük villogó fénykürttel. A rendőr megállásra intette a menetoszlopot, majd fejcsóválva az elöl haladó Foxban ülő Abdullahhoz lépett.

– Ötletem sincs rá, mit kellene írnom a jelentésbe – mondta, de végül egy figyelmeztetéssel elengedte a kadétokat.{30}

A herceg vakmerőségének híre majdnem megakadályozta, hogy udvarolhasson a jövőbeli királynénak, Ránija al-Yasszinnak. A divatos külsejű, feltűnően szép Ránija az Apple Inc. huszonkét éves marketingese volt, és egy vacsorán találkozott Abdullahhal, akit azonnal lenyűgözött, de Ránija elhárította közeledését. Abdullah harmincegy éves volt, egy páncélos zászlóalj parancsnoka, bőre folyton napbarnított, és módfelett mozgalmas életet élő férfinak tartották. Ránija ezzel szemben középosztálybeli palesztin szülők gyermeke volt, és egyáltalán nem kívánt Abdullah legfrissebb hódítása lenni. A herceg emlékirataiban később így írta le első párbeszédüket.

– Hallottam már önről – mondta Ránija.

– Nem vagyok éppen angyal, de legalább a fele annak, amit hallhatott rólam, csak pletyka – válaszolta erre.{31}

Végül mégis randevúzni kezdtek. Hat hónappal később a férfi összeszedte bátorságát, hogy feltegye a nagy kérdést. Gondosan kiválasztotta a megfelelő helyszínt: egy kis hegy csúcsára autózott fel Ránijával. Azelőtt apja és ő hegyi versenyeken indultak itt.

– Valamivel romantikusabb leánykérést képzeltem el a szokásosnál – mondta később Abdullah.

Ez alkalommal Ránija mindenesetre nem utasította vissza. 1993. június 10-én házasodtak össze, alig tíz hónappal azután, hogy bemutatták őket egymásnak.

Mindazonáltal azokban a hetekben, amikor egy csapásra II. Abdullah király lett belőle, a hetyke zászlóalj-parancsnok és az adrenalinfüggő alaposan háttérbe szorult. A férfi, aki azelőtt gondolkodás nélkül több százszor ugrott ejtőernyővel repülőgépekből, száműzött minden kockázatot az életéből, legalábbis azokat, amelyek uralkodói létét veszélyeztethették. Igyekezett rendbe hozni zilált viszonyát a királyi család tagjaival, ezért felajánlotta a koronahercegi rangot Hasem öccsének. Féltestvére anyja az Amerikában született Noor királyné, Husszein népszerű negyedik felesége volt. Ugyanakkor azonban elbocsátott vagy lefokozott több magas rangú tisztet a biztonsági szervezetek állományából azok közül, akikről gyanította, hogy szoros szálak fűzik nagybátyjához, nevelőanyjához vagy a királyi család más tagjaihoz. Ezek után elrendelte, hogy közrendű vérből származó felesége lesz a királyné. Noor királyné ezek után végleg elhagyta Jordániát.

A határon túlról azonban más veszélyek leselkedtek az országra, a király ezért diplomáciai offenzívába kezdett, hogy legalább a legnagyobbakat elhárítsa. Szaúd-Arábia és a Perzsa-öböl országai nehezteltek Jordániára, mert semleges maradt az Irak ellen vívott első háborúban. Elsőként tehát ezekbe az országokba látogatott el. Ammánba hívta továbbá Izrael miniszterelnökét, a hírhedten harcias természetű Netanjahut egy baráti hangulatú ebédre. Még Szíriával is megkísérelte szorosabbra fonni a viszonyt, először Háfez el-Aszad elnökkel tárgyalt, majd a diktátor halála után összebarátkozott fiával, Bassár el-Aszaddal, aki szintén harmincas évei elején járt, és Nyugaton tanult. Közös volt bennük az is: mindketten nagy meglepetést okoztak azzal, hogy apjuk helyébe léptek.

Végül pedig eljött az ideje annak is, hogy békét kössön az iszlamistákkal, vagy legalábbis néhánnyal közülük.

Jordánia királyai régóta arra törekedtek, hogy megőrizzék az ország stabilitását azon az áron is, hogy kényszerszövetségre lépnek a helyi vallási fanatikusokkal. Engedték nekik, hogy hallassák hangjukat a parlamentben, és óvatosan haladtak a reformok útján, hogy ne sértsék meg a mélyen konzervatív törzsi társadalom maradékát. Husszein király az 1960-as és 1970-es években a muszlim imámokra támaszkodott, hogy visszaverhesse a marxisták és a pánarab nacionalisták támadásait. Ezek az imámok nagy haragra gerjedtek, amikor a király 1994-ben békét kötött Izraellel, de Husszeinnek sikerült baráti viszonyt fenntartani Jordánia legjelentősebb iszlamista csoportjával, a Muszlim Testvériséggel, amelyet többször nevezett az ország gerincének.{32}

Az új király hasonló megközelítést alkalmazott. Néhány héttel trónra lépése után Abdullah hegyi rezidenciájába hívta a Muszlim Testvériség vezetőségét egy kötetlen találkozásra. A bő lepleket viselő, torzonborz szakállú imámok panaszok hosszú listáját lobogtatva érkeztek a palotába, amelyekkel a prominens muszlim aktivistákkal való bánásmód ellen tiltakoztak. Zúgolódtak továbbá az ország régről megmaradt választási törvényei ellen is, melyek szerintük megakadályozzák, hogy a csoport politikai szárnyának jelöltjei parlamenti helyet nyerhessenek. Abdullah udvariasan meghallgatta őket, majd amikor kissé nyugodtabbá vált a légkör, meglepte látogatóit: azonnali hatállyal szabadon bocsátotta a Muszlim Testvériség tizenhat aktivistáját, akiket egy utcai tiltakozás során tartóztattak le. Az imámokat láthatóan lekötelezte gesztusával. Később azt nyilatkozták az újságíróknak, hogy a király az iszlamisták barátja.

– Felség, önnel vagyunk! Egységben, egy emberként bízunk önben! – mondta vezetőjük Abdullahnak.{33}

Bár minden ennyire egyszerű lett volna! Annak ellenére, hogy a Muszlim Testvériség időnként szónoki fordulatokban támadt a monarchiára, gyakorlatilag szerves részei voltak a jordániai intézményrendszernek. Voltak azonban olyan iszlamisták is, akik nem hagyták magukat lekenyerezni sem egy maroknyi fogvatartott elengedésével, sem a választási szabályok megváltoztatásának homályos ígéreteivel. A vallásos muszlimok részt akartak az ország működtetéséből, még akkor is, ha egymás között sem tudtak megegyezni, mit is tesznek majd, ha elérik céljukat.

Abdullah egy bizonyos pontig hajlandó volt engedni. Az ifjú király az interjúkban már kifejtette, hogy Jordániát igazi alkotmányos monarchiaként kívánja látni, amelyet névleg ugyan a király vezet, de az igazi hatalom a nép parlamenti képviselői által választott miniszterelnök kezében van. A király tanácsadói azonban ragaszkodtak ahhoz, hogy ezeket a reformokat fokozatosan kell bevezetni. Egy olyan államban, ahol nincs hagyománya a demokráciának, a túlságosan gyors változtatások keményen visszaüthetnek. Az iszlamisták szervezettek és elszántak voltak, számos anyagi forrással rendelkeztek, továbbá máris rengeteg támogatójuk akadt. Könnyen elképzelhető volt, hogy megnyerik a választásokat, s így olyan mozgalmak kezébe kerül az ország, amelyek vezetőinek radikálisan más álláspontjuk van a jövővel kapcsolatban, mint a Muszlim Testvériségéi.

Az Abdullah asztala körül ülő turbánosok hallgattak az érvekre. Voltak azonban olyanok Jordániában, akik számára a nyugati értelemben vett észérvek semmit sem jelentettek. Ellenük fel kellett venni a harcot.

Jordánia a monarchia megalakulása óta mély sebeket szerzett az iszlamisták elleni korábbi harcok miatt. Voltak, akik az állam puszta létét szentségtörésnek tartották, mert szilárdan hitték, hogy az a nyugati hatalmak bábja, és létezésének egyetlen célja, hogy megossza a muszlimok egységét, és ezzel meggyengítse őket. Az ő nézőpontjuk szerint Jordánia királyi családja, a hasemiták – akik kilenc évszázadon keresztül uralták Mekka szent városát – asszisztálnak ehhez az áruláshoz.

Igaz, ami igaz, Jordánia nevű állam és jordániainak nevezett nép nem is létezett a huszadik század előtt. A Jordán folyótól keletre fekvő sivatagos vidék ezer éven át iszlám birodalmak vagy kalifátusok része volt, amelyek magukba foglalták az Észak-Afrikától a Balkánig fekvő összes területet, beleértve az Arab-félszigetet és Levantét. Az első kalifák, akiket Mohamed próféta utódainak tekintettek, Damaszkuszból és Bagdadból irányították birodalmukat. Később az oszmán törökök léptek a helyükre, akik kiterjesztették az iszlám birodalmat, ottomán kalifátusukat pedig nagy hatalmú szultánok vezérelték Isztambulból. A török hódítók korlátozott autonómiát engedélyeztek Mekkának, és meghagyták a hasemita háznak a város szent helyeinek irányítását, amely a tizedik századtól fogva hagyományosan a dinasztia kezében volt. A huszadik század elején elérkezett egy olyan hasemita ideje, akinek ambiciózussága és makacssága nem csupán családja sorsát, de az egész Közel-Kelet határait is megváltoztatta.

Sarif Husszein bin Ali, Mekka hetvennyolcadik emírje, Husszein király ükapja akkor került hatalomra, amikor az ottománok már az összeomlás szélén voltak. Miután a törökök Németország mellé álltak az első világháború kitörésekor, Sarif Husszein titkos tárgyalásokba bocsátkozott Nagy-Britanniával egy felkelés kirobbantásáról, hogy kivívhassa az arab függetlenséget. 1916-ban beleegyezett abba, hogy segíti Nagy-Britanniát és a szövetségeseket Törökország ellen, cserébe azt kérte, hogy a britek ismerjék el új arab és iszlám államát. Sarif négy fia, Ali, Fejszál, Abdullah és Zeid vezették volna az arab seregeket a hadműveletben, amelyet később nagy arab felkelésnek neveztek. Időnként a brit hadsereg tisztje, T. E. Lawrence oldalán küzdöttek, akit a történészek és a filmesek később Arábiai Lawrence-ként emlegettek.

Az arabok győzelmet arattak, de a britek már azelőtt megszegték Sarif Husszeinnek tett ígéretüket, hogy a harcok véget értek volna. 1916-ban Nagy-Britannia és Franciaország a Sykes–Picot-egyezmény keretében előre megállapodott egymás közt abban, hogy brit és francia protektorátusokká osztják fel mindazon földeket, amelyeket a törököktől hódítottak el. A háború után a térképeket újrarajzolták, és egészen új államokat hoztak létre, beleértve Irak és Szíria királyságát, valamint a Jordán folyó és a Földközi-tenger közti vékony sávon a zsidók országát, amely később az Izrael nevet kapta.

A folyó keleti partján fekvő nagy kiterjedésű sivatagban, a beduin törzsek területén a britek enklávét hoztak létre I. Abdullah, Sarif Husszein harmadik fia részére. A britek tettek némi erőfeszítést korábbi ígéretük betartására, de a Transzjordániai Emirátus, később pedig a Jordán Hasemita Királyság nevet elnyerő terület nélkülözött néhány dolgot, ami miatt országnak lehetett volna tekinteni. Hasonló államalakulat ugyanis soha nem létezett a történelem folyamán, a területen élő törzsekből pedig hiányzott mindaz, amit nemzeti identitásnak lehetett volna nevezni. Az új állam nem birtokolt jelentős hozamú olajat vagy földgázt, nem voltak kibányászható ércei, és hiányzott a mezőgazdaság számára létfontosságú víz is. Még emírjét, Abdullahot is külföldről importálták. Több korabeli politikai elemző vélte úgy, csak idő kérdése, hogy Transzjordánia megszűnjön önálló államként létezni, és annektálja valamelyik nagyobb szomszédja.

Az első fenyegetést az ikhván hordák jelentették, amelyek az 1920-as években támadták meg az országot. Az 1960-as években palesztin gerillák fenyegették az ország szuverenitását. Jordániát a majdnem három évtizednyi háború folyamán négyszázezer menekült özönlötte el, közülük pedig fegyveres csoportok egész garmadája került ki, akik támadásokat intéztek a jordániai katonák ellen, és több alkalommal kísérelték meggyilkolni Husszein királyt. Az uralkodó válaszul támadást indított ellenük, amely a Fekete Szeptember nevet kapta. Ennek keretében palesztin fegyveresek ezreit ölték meg, másokat pedig Libanon vagy Szíria területére űztek. A súlyos összecsapások átterjedtek a főleg palesztinok által lakott Zarká városára is, ahonnan a későbbi Abu Muszab az-Zarkávi nevű férfi is származott, és aki akkoriban négyéves volt. Az 1980-as évekbeli regionális összecsapások azzal a veszéllyel fenyegettek, hogy átterjednek a határon az aránylag nyugodt Jordániába. Palesztin fiatalok ezrei csaptak össze izraeli csapatokkal az első intifádában, és több száz ifjú jordániai csatlakozott önként a szovjetek ellen vívott harchoz Afganisztánban. Néhányan közülük új eszmék és katonai képzettség birtokában tértek vissza a falvakba vagy a menekülttáborokba, ahonnan elindultak, néhányan pedig csoportokba verődve küzdöttek mindenki ellen, akiket az iszlám ellenségeinek gondoltak. Köztük volt Zarkávi is.

Az efféle radikálisok azonban krónikusan rosszul szervezettek voltak, és létszámuk sem volt nagy.

A többi arab uralkodóhoz hasonlóan Jordánia királya is úgy vélte, hogy elegendő egy erős és könyörtelen hírszerző szervezet, hogy ellenőrzése alatt tarthassa a szélsőségeseket. Ugyanakkor együttműködtek a mérsékeltnek mondható iszlamistákkal, akiknek kiváltságos pozíciókat adományoztak és korlátozott politikai szabadságot biztosítottak. Abdullah – apjához hasonlóan – támogatta a Muszlim Testvériséget abban, hogy a mérsékelt ellenzék szerepét töltsék be Jordániában, és elődeihez hasonlóan időnként megtámogatta a nem hivatalos szövetséget; szívességeket tett és kiváltságokat biztosított a csoport politikai vezetőinek, hogy biztosítsa hűségüket a koronához.

1999 márciusában, a Husszein király halála utáni hivatalos négynapos nemzeti gyász letelte után épp ilyen lépésre nyílt lehetősége. Jordánia alapítása óta hagyományosan elvárták az újdonsült uralkodótól, hogy általános amnesztiát hirdessen, és megkegyelmezzen az ország börtöneiben raboskodók közül azoknak, akiket politikai bűnök vagy nem erőszakos bűncselekmények miatt ítéltek el. Jó módszer volt ez arra, hogy a király tiszta lappal kezdhessen, és jó színben tűnjön fel a fontos politikai résztvevők szemében, mint amilyenek az iszlamisták vagy a keleti part erős törzsei. A megfelelő politikai haszon érdekében a parlament tagjainak volt a feladata, hogy kijelöljék a szabadon bocsátásra méltó fogvatartottakat, illetve hogy megalkossák az eljárás jogi kereteit. Az általuk írt lista gyorsan ötszáz nevesre gyarapodott, majd elérte az ezret és a kétezret, de a törvényhozók még mindig nem voltak elégedettek.

A nevekről folyó vita nyilvánosságra került. Habár egy új törvény kizárta a kegyelem lehetőségéből mindazokat, akiket erőszakos bűncselekmények vagy terrorizmus vádjával tartottak fogva, egyes képviselők több tucat olyan rabot is szabadon akartak engedni, akik megtagadták a katonai szolgálatot, vagy izraeliek elleni támadásokat készítettek elő. Mások kegyelmet akartak adni az úgynevezett arab afgánoknak, a szovjetek ellen Afganisztánban vívott harcok veteránjainak, akik iszlamista sejtekbe tömörültek hazatérésük után.

Saleh Armuti, a jordániai ügyvédi kamara elnöke így nyilatkozott a Jordan Times újságírójának, miközben még folytak a tárgyalások:

– Jordánia történelme új szakasz küszöbén áll, ezért a kormánynak is új lapot kell kezdenie, főleg a politikai foglyokkal kapcsolatban.{34}

Az ország több rendőri vezetője szerint azonban katasztrófa készült.

– A többségük visszaeső, akikkel újra meg újra találkozni fogunk – panaszolta az egyik magas rangú rendőr. – A legtöbben közönséges bűnözők, akik embereknek ártanak majd, ha kiszabadulnak.

A végén a lista már kétezer-ötszáz névből állt, amikor a parlament a királyi udvarba küldte végső jóváhagyásra. A király, aki ekkor csak hat hete uralkodott, még mindig bizonytalanul mozgott a jog, a törzsi és törvényhozási politika, valamint a királyi jogkör háromdimenziós aknamezején, két döntés közül választhatott: vagy elfogadja a listát, vagy visszaküldi a parlamentnek, hogy további vita tárgya legyen.

Végül aláírta.

Több hónap telt el, amíg Abdullah tudomására jutott, hogy a listán bizonyos arab afgánok is szerepeltek, akiket az al-Dzsafr börtönben tartottak fogva.{35} Mivel fanatizmusuk, amellyel az iszlám hitet kívánták megtisztítani, az ikhvánokhoz tette őket hasonlóvá, azonnal meg kellett volna tagadni tőlük a kegyelem lehetőségét. Ekkorra azonban a titokzatos dzsihádista, aki az Ahmed Fadil al-Kalajleh névre hallgatott, már Abu Muszab az-Zarkávi volt, a terrorista. Jordánia királya pedig nem tehetett mást, csak szárnysegédeit hordhatta le kemény hangnemben, bár feleslegesen.

– Miért nem ellenőrizte le valaki?{36}

1999. március 29-e éjszakáján rabszállító autók konvoja érkezett az al-Dzsafr börtönbe, hogy elszállítsa az első iszlamistákat, akiknek a király kegyelmet adományozott. A törvény előírta, hogy a fogvatartottakat abba a városba kell szállítani, ahol először letartóztatták őket. Zarkávi és mentora, Abu Mohamed al-Makdiszi tehát helyet foglaltak a kocsiban, hogy Ammánba vigyék őket. Magukkal cipelték kevés tulajdonukat és a frissen kibocsátott pecsétes iratot, amely visszaadta minden szabad polgárnak kijáró jogukat. Dolgozhattak, utazhattak és élhették életüket, mint Jordánia bármely más polgára. Az Ammánba tartó kisteherautó sofőrje megvárta, amíg besötétedik, majd kihajtott a főkapun, el az őrök és a géppuskafészkek mellett, az út mellett álló, száradtan kornyadozó pálmafák tövében, hogy aztán végül rákanyarodjon a fővárosba vezető autósztráda durva aszfaltjára.

Öt év után először szabad emberek voltak, bár csak jogi értelemben. Mindkét férfinak feleségei és gyermekei voltak, akiket alig ismertek. Családjaik nyomorogtak rabságuk alatt, és csak rokonaik könyöradományai tartották őket életben. A titkosrendőrség állandóan figyelte, sőt egyenesen zaklatta őket. Zarkávit és Makdiszit továbbra is kötötte az iszlamista fanatikusok börtönben alakult szervezetéhez való hűség, bár különböző mértékben.

Makdiszi egyre jobban eltávolodott a többi rabtól az al-Dzsafrban töltött hónapok alatt. Ahogy közeledett szabadulása napja, arról kezdett beszélni, hogy visszatér családjához és az íráshoz. Nagyobb olvasóközönséget akart gyűjteni a muszlim világban, de úgy, hogy nem szegi meg többé a törvényeket annyira, hogy ismét börtönbe jusson.

Zarkávinak azonban választania kellett két családja közül. Az egyik Zarkában várta, a másikat a börtönben szerezte. Fivérei, akik az al-Dzsafr falai között váltak azzá, személyes tiszteletet éreztek iránta, és készen álltak rá, hogy bárhová kövessék. Az amnesztia azonban veszélybe sodorta ennek a családnak a jövőjét.

Szabha, a börtönorvos távol volt azon az estén, amikor Zarkávi és társai elindultak Ammán felé. Most, hogy az amnesztia miatt annyi rab kiszabadult, azt jelentette, hogy sokkal kevesebb munkát kell majd elvégeznie, a börtönben dolgozók pedig azt rebesgették, hogy az al-Dzsafr hamarosan végleg bezárja kapuit. Másnap reggel Szabha korán kezdte műszakját, és megállt a börtönigazgató irodájánál egy kávé és a legújabb hírek erejéig. Ibrahim ezredes furcsa pillantást vetett rá.

– Visszatért a barátunk – mondta.{37}

A börtönigazgató az udvaron keresztül az iszlamisták cellájához vezette az orvost. Itt már csupán egy maroknyian raboskodtak. Ők voltak, akik erőszakos bűncselekményeket követtek el, amelyek kizárták, hogy királyi amnesztiában részesüljenek.

Amint közeledtek, Szabha egy szakállas férfit látott az ajtóban, aki a rácson át a rabokhoz beszélt. Zarkávi volt az.

– Fél hat óta itt van – jegyezte meg Ibrahim ezredes.

Zarkávi egészen Ammánig utazott, néhány órás látogatást tett anyjánál Zarkában, majd kölcsönkérte egyik barátja autóját, megfordult, és egyenesen visszavezetett, hogy még napfelkelte előtt ismét az al-Dzsafrba érkezzen. És most újra itt volt, a gyűlölt börtönben, hogy szemlét tartson rabtársai felett, akár egy harctéri parancsok, aki katonái morálját ellenőrzi.

Szabha egy percen keresztül bámulta hitetlenkedve.

– Egy igazi vezető volt – mondta végül. – Ahogy hallottam róla, már bizonyos voltam a sorsában. Ez az ember vagy nagy hírnévre tesz szert, vagy megöleti magát.

{1} A kutató interjúja Husszein al-Maszrival, Risávi védőjével, akit a kormány rendelt ki.

{2} A szerző interjúja egy jordániai tisztviselővel, aki megbízható információkkal rendelkezett Risávi börtönéveiről és a kivégzése előtti utolsó napokról.

{3} A szerző interjúja egy magas beosztású jordániai tisztviselővel, aki többször részt vett fogolycseréről szóló tárgyalásokon.

{4} A szerző interjúja egy magas rangú hírszerzőtiszttel, aki szemtanúja volt a kihallgatásnak. Egy másik jordániai tisztviselő megerősítette a forrást.

{5} A prófécia az ősi szövegek gyűjteményében, a Hadíszban szerepel, a „Kitab al-Fitan” vagy „Próbák és vad csaták” fejezetben, és Najm Ibn Hamádhoz, a Mohamed utáni második generáció szülöttéhez kötik,

http://www.islamweb.net/emainpage/index.php?page=showfatwa&Option=FatwaId&Id=101399

{6} „Zarkávi üzenete a dzsihád iraki harcosaihoz 2004. szeptember 11-én”, Middle East Media Research Institute, 2004. szeptember 15.,

http://www.memri.org/report/en/print1219.htm.

{7} A szerző interjúja két közel-keleti tisztviselővel, akik jól ismerik a királyt.

{8} A szerző interjúja John McCainnel és egy magas rangú közel-keleti kormánytisztviselővel, aki rendszeresen részt vett a fogolycseréről szóló tárgyalásokon.

{9} Idézet: Steven Caton, Lawrence of Arabia: A Film’s Anthropology (Berkeley: University of California Press, 1999).

{10} Idézet: Cole Coonce, Infinity over Zero: Meditations on Maximum Velocity (Famoso, Calif.: Kerosene Bomb Publishing, 2002).

{11} Manfred Nowak, „Report of the Special Rapporteur on Torture”, UN General Assembly Human Rights Council, 2007.

{12} A szerző interjúja Szabhával, az orvossal, aki elmesélte találkozását Zarkávival és az al-Dzsafr többi foglyával.

{13} A szerző interjúja Hasszán Abu Haniehhel.

{14} A szerző interjúja Abdullah Abu Roman jordániai újságíróval, aki mindkettejükkel együtt tötötte börtönbüntetését.

{15} Jean-Charles Brisard, The New Face of Al-Qaeda (New York: Other Press, 2005), 49. oldal.

{16} Joas Wagemakers, „A Terrorist Organization That Never Was: The Jordanian ‘Bay’at al-Imam’ Group”, The Middle East Journal, 2014. január.

{17} További információ a takfiri ideológiáról:

https://www.ctc.usma.edu/v2/wp-content/uploads/2010/06/Vol1Iss7-Art61.pdf.

{18} Abu Qadama Salih al-Hami, „Knights of the Unfulfilled Duty: Zarqawi and the Afghan Jihad” (n.k., 2007).

{19} Will McCants, „Letter from Balqa Jail”, Jihadica: Documenting the Global Jihad, 2008. június 22.,

http://www.jihadica.com/letter-from-balqa-jail.

{20} Wagemakers, „Terrorist Organization That Never Was”.

{21} Az ikhván mozgalomról és kapcsolatukról a Szaúd-házzal lásd: Robert Lacey, The Kingdom: Arabia and the House of Sa’ud (New York: Avon, 1983).

{22} Abdullah, King of Jordan, Our Last Best Chance: The Pursuit of Peace in a Time of Peril (New York: Viking, 2011).

{23} Abdullah, King of Jordan, Our Last Best Chance: The Pursuit of Peace in a Time of Peril (New York: Viking, 2011).

{24} Uo.

{25} Ahmad Khatib, „Jordanians Line Amman’s Streets to Bid Farewell”, Jordan Times, 1999. február 9.

{26} Francesca Ciriaci, „Abdullah Proclaimed King”, Jordan Times, 1999. február 8.

{27} Abdullah, Our Last Best Chance.

{28} Avi Shlaim, Lion of Jordan: The Life of King Hussein in War and Peace (New York: Alfred A. Knopf, 2008).

{29} „King Hussein of Jordan”, ABC News Nightline, 1999. február 7-én került először képernyőre.

{30} Abdullah, Our Last Best Chance.

{31} Abdullah, Our Last Best Chance.

{32} „Muslim Brotherhood Meets King”, Jordan Times, 1999. március 19.

{33} „Muslim Brotherhood Meets King”, Jordan Times, 1999. március 19.

{34} Tareq Ayyoub, „The Amnesty Law: Complicated and Incomplete”, 1999. március 29.

{35} Abdullah, Our Last Best Chance.

{36} A szerző interjúja egy magas beosztású kormánytisztviselővel, aki jelen volt.

{37} A szerző interjúja dr. Szabhával.