P. C. Harris

Árnyoldal

Copyright © P. C. Harris

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-57-5

ELŐSZÓ

David

A kezembe nyomott whisky kellemesen hűsíti a bőrömet. A lefelé gördülő páracseppeket vizsgálom, amint lefutnak az üveg peremén addig, míg a kezem meg nem akadályozza az útjukban. Homlokomhoz emelem a hűs italt, majd a pult irányába nézek.

A lány nevére már nem emlékszem, pedig alig pár perce szolgált ki. Hosszú barna haját összefogta, hogy jobban bírja a meleget, mégis egy-két tincs kiszabadult, ahogy megállás nélkül tölti ki az italokat a turistáknak. A nyakára tapadt haja, a leheletvékony trikója alól kikandikáló, izzadságtól fénylő bőre elképesztő hatással van a libidómra. Szép. De ennyi. Észreveszi, hogy nézem, küld egy mosolyt, majd visszatér a vendéghez. Ha akarnám, megkaphatnám, akár többször is. De nem állok még készen rá. Mondjuk, a farkam nem így gondolja.

Ott hagyom a poharat és a laptopot az árnyékban, hogy a víz felé futhassak. A napbarnította testemnek jólesik, ahogy magába szippant a tenger. Szinte hallom, hogy serceg a bőröm.

Fel kellene hagynom a papírmunkával, csak pár napra. – fut át az agyamon. De ez lehetetlen – ezt már azonnal tudtam. Ha nem dolgozom, akkor megemészt az emlékezés. És ez kihat az egész életemre is.

Már két éve vagyok a foglya, és nem enged. Akármennyire akarok is egy nőt – természetesen csak testileg –, az utolsó pillanatban valami visszaránt. Talán tényleg orvosra lenne szükségem.

Amint visszatérek New Yorkba, megnézetem magam egy agyturkásszal – határozom el magam a vízben.

Nem hagyhatom, hogy ez az őrültség a munkám rovására menjen. Most is, ahelyett, hogy a következő fejlesztésekről szóló anyagot olvasnám, inkább itt hűtöm magam az olyan gondolatok miatt, amik akaratlanul is bekúsznak a fejembe: Milyen lehet a bőrének érintése? Milyen ízű lehet a mellbimbója? Sikongat, miközben elélvez?

Megrázom a fejem, és hosszú karcsapásokkal verekszem a hullámokkal, majd kiúszom a határt jelző bójákig. A szexet ejtve, az úszásban fárasztom le magam, hogy utána könnyebben koncentrálhassak az üzletre. Holnapra piacra kell hogy dobják az új applikációt.

* * *

Sötét szobám mélyén, egy fél üveg bourbon társaságában, aláírom a nevemnek kihagyott részt.

Ez letudva. És megmentve négyszázötven ember munkája.

Ránézek a mobilomra, ami azonnal berregésbe kezd.

– Halló? – szólok bele érdes hangon.

– Uram? Megtaláltuk! – mondja a hang a vonal túlsó végén.

Azonnal kijózanodva pattanok fel a fotelból, és a papírokat arrébb tolva matatok egy üres cetliért.

– Mondja a címet!

– Azt még nem tudjuk pontosan, csak azt, hogy Dél-Anglia és London között cikázik. Azt gyanítjuk, hogy Bristolban lehet.

Megvagy, te rohadék!

Ránézek az órára − késő van.

– Tud még repülőt foglalni? – kérdezem az asszisztensemet.

– Már megoldottuk, uram, mielőtt felhívtam. Reggel fél hétkor indul a gépe New Yorkba, onnan a Londonba tartó géppel megy tovább. Szállást is foglaljak?

Nemhiába, a legprofibb embereket foglalkoztatom. Elvégzik, amit akarok, mielőtt megkérném rá őket, és ezzel is rengeteg időt megspórolok.

– Nem, köszönöm. Van ott egy barátom – válaszolom, majd leteszem a telefont.

Már nincs értelme aludni, azt a négy órát az indulásig könnyen elütöm a készülődéssel vagy az önmarcangolással. Rengeteg éve kerestetem a rohadékot, és eddig semmi nyoma nem volt.

– Most majd bosszút állok! – mondom ingerülten, majd felkapva magamra pár rongyot, lesietek az alagsorban lévő konditerembe, hogy addig püföljem a zsákot, míg a fáradtságtól érezni sem tudok.

Több éve szorongatom ezt az érzést, talán ez motivál már az elejétől fogva, így van miért felkelni minden reggel és elkezdeni a napokat. Különben belepusztultam volna a gyászba.

ELSŐ FEJEZET

Rachelle

Őrülten visító hang szűrődik át a tudatomig, kirángatva az álmatlan sötét mélységből. Átfordulok a másik oldalamra, mire egy testbe ütközöm. Nagy nehezen felemelem a fejem, és kikukucskálok a hajam alól. Egy kócos szőke fejet pillantok meg a párnámon. Egy percig gondolkodnom kell, hogy melyik bolygón vagyok, aztán eszembe jutnak az előző este képei.

A testem megmozdítása nélkül, kinyújtott nyakkal nézek szét a szobában résnyire nyitott szemmel, hogy a kintről beáramló fény ne vakítson meg. Brian teljesen elfoglalja a dupla ágyat, engem a szélére szorítva. Megpróbálom arrébb lökni, hogy legalább a meztelen testemre tudjam húzni a takarót, de sikertelen a próbálkozásom. Egy nyolcvankilós izomkolosszust képtelenség megmozdítanom. Törékenynek nem mondanám magam a százhetvenöt centimmel és a hatvan kilómmal, mégis inkább felhagyok a takaró visszaszerzésével, és a plafonon lévő pókhálót kezdem bámulni.

Mit tettem már megint?

Kint már hét ágra süt a nap, ami jókedvre kellene hogy derítsen, de hiába várom a nagy dózisú energianyalábokat, csak nem jönnek. Eltakarom a szemem az egyik karommal, és a rajta csüngő karkötőmmel kezdek játszani.

Dudák szólnak szüntelen, szirénázó mentő- és rendőrautók húznak el a főutcán. Bristolban soha nem szünetel az élet.

Megpróbálok felülni, de fájdalom hasít a koponyámba. Tegnap kicsit sokat ittunk a többiekkel a Margarétában, és a szakítás Briannel se úgy alakult, ahogy kellett volna.

– Jóó rrreggelt! Jóó rrreggelt! – köszön Pali, a papagájom.

Este elfelejtettem letakarni a kalitkáját, mielőtt elmentem itthonról, ezért most rikácsolva üdvözöl, és ezzel szinte felrobbantja a zúgó fejemet.

– Atyaég! Neked is jó reggelt, csak hallgass már el!

Milyen nap is van? Mivel tegnap péntek volt, ma szombat…

Jézusom! – kapok a fejemhez.

A hiányzó munkáimat ma kell bevinnem a főiskolára, hogy elkezdhessem az államvizsgámat. Mr. Collins megöl, ha nem érek be időben.

Azonnal éber vagyok, és rohamtempóban kezdek öltözködni. Szerencsétlenségemre a lábam összenőtt a takaróval, így a könyökömre érkezem a szőnyegpadlón.

– A fene enné meg! – mordulok fel, mintha valaki is hallaná egy pasin és egy papagájon kívül.

Hova tehettem a farmerom?

A szobában mintha bomba robbant volna.

Most nem érek rá, majd délután rendet rakok.

A farmeromat mintha a föld nyelte volna el. A fotelbe gyűrve végre megtalálom, mellette pedig fejjel lefelé a táskám. Gyorsan visszarámolok, beleugrok a nadrágba, felkapok a ruhakupac közül egy fekete pólót, már csak a tornacipőm kell.

– Máris mész, nyuszi? – hallatszik az ágy felől.

– Ne hívj nyuszinak! Nemcsak én megyek, hanem te is. Mire hazaérek, tűnj el! A kulcsot meg dobd be a szomszédba!

– Miért vagy ilyen morcos? Nem adsz inkább egy jóreggelt-puszit?

Brian a hátára fordul, majd az egyik párnát a feje alá gyűrve nézi a műsoromat, ahogy szedelőzködöm.

Nem úgy néz ki, mint aki azonnal elhagyná a lakásomat, ezért pár szóval lerendezem:

– Ide figyelj! A búcsúszexet azért hívják így, mert nincs több belőle. Viszlát! Mi végeztünk egymással. Emlékszel? Tegnap szakítottunk. Te balra, én jobbra. Capisci?

Válaszadás közben nekimegyek az egyik szekrénynek, és leverek róla egy rakás ékszert meg parfümöt. Már azt latolgatom, hogy hány darabra vágom fel és égetem porrá a bútort, pedig nagyon a szívemhez nőtt. Az első vásárolt cuccaim közül való. A közeli piacról szereztem be, pitiáner összegért.

Amyvel, a legeslegjobb barátnőmmel közösen járjuk a piacot vasárnaponként, persze ha nem ütjük ki magunkat szombat esténként. Egyszer nem tartottam vele, mert influenzás lettem, akkor két bárszéket hozott nekem, mert úgy gondolta, évek múlva ezen fogjuk meginni a kávénkat. Hiába magyaráztam neki, hogy nincs rá szükségem és hasznát se tudom venni.

Rohanás közben ránézek a két székre, és mosolyra húzódik a szám.

Elhaladok az előszobai tükör előtt, akkor pillantom meg magam teljes egészében. Az arcom sápadt és nyúzott, barna hajam az égnek áll, a póló meg úgy áll rajtam, mint tehénen a gatya. Beszaladok a fürdőbe, egy gyors mosdás, fogmosás, és ezzel a tisztálkodás egyelőre letudva. Előkotrom a fésűt és a szempillaspirálomat a táskából. Gyorsan felfogom lófarokba a hajam, és felkenek egy kis alapozót a bőrömre, szempillámat meg két mozdulattal dúsabbá varázsolom. A felsőmmel már nem tudok mit kezdeni, maximum jobban kidomborítom benne a mellemet.

Jól van, így már jobb, végül is nem szépségversenyre megyek.

Zárnám az ajtót, mikor eszembe jut, hogy a könyveimet benn felejtettem, a lakáskulccsal együtt. Lábamat a lendületben lévő ajtó elé teszem, így a küszöbbel közösen trancsírozzák szét a lábfejem. Remek, most már sántikálva kell rohannom, hogy beérjek.

Mérgelődve benyúlok a dolgaimért, bekiabálok a volt pasimnak még egy fenyegető mondatot, arra az esetre, ha nem tűnne el, mire hazaérek.

Zárom az ajtót, majd lecsekkolom az órát. Nyolc óra negyvenhét perc. Ezek szerint hét perc alatt elkészültem, és még van tizenhárom percem beérni.

– Szerrretlek, szerretlek, szerretlek – hallom még a madár rikácsolását a folyosóról, aki ha észreveszi, hogy indulófélben vagyok, általában így köszön el.

Nem hiszem, hogy sokáig bírná az exem az ágyban döglődést, valószínűbb, hogy elkezdi majd kergetni a papagájomat, hogy kitekerje a nyakát. Rosszabb esetben a pisztolyával kezdi el levadászni.

Nagy szerencsém volt, hogy közvetlenül a főiskola mellett sikerült megtalálnom ezt az aranyos kis albérletet. Lassan már öt éve élek itt, tizennyolc éves korom óta. Akkor kaptam meg anyuék után az életbiztosítást, amiből fedezni tudtam a rezsit és a bérleti díjat. Kezdetekben nem volt ugyan nagy pénz, de Mary nénikém jó befektetésekbe fogott, így a pénzem a háromszorosára nőtt addigra. Sajnos az agyvérzése után teljesen leépült, és még magáról sem tud gondoskodni. Nagy lépésre szántam el magam, mikor betettem egy idősek otthonába. Tudom, hogy jobb ott neki, de a lelkiismeretem akkor sem hagy nyugodni.

Egy társasház második emeletén lakom, egy szoba plusz nappalis lakásban. A főbérlő egy hetvenéves bácsika, fehér hajjal és nagy, vattacukorszerű szakállal. Kiköpött télapó az ürge. Többnyire a nappalit használom, ott szoktam tanulni vagy festegetni. Ha épp ezekhez nincs kedvem, akkor ki se lehet robbantani a konyhából. Egyszer nyolc különböző tálca meggyes pitét és háromféle muffint sütöttem egy nap alatt. Nem győztem szétosztogatni a többi lakó között.

Igaz, mostanság egyik hobbimat se műveltem, mivel Brian éjjel-nappal a nyakamon lógott, és minden szabadidőmet elvette. És még a tanulásra is rákapcsoltam, hogy szerezzek egy diplomát. Az elmúlt egy év során egyre jobban éreztem azt, hogy Brian elnyom és visszatart attól, hogy élvezzem az életet. Ezért is döntöttem úgy, hogy véget vetek ennek az egésznek.

Az iskola előtti fordulóban járok már, mikor becsapódást érzékelek a jobb oldalamról. Azonnal a földön találom magam, az irataim pedig szétszóródnak mellettem.

Melyik idióta barom nem tud vigyázni ilyen kora reggel?

Kapkodva nyúlok a mappáimért, mire valaki átkarol a derekamnál, és fölránt. Az egyetlen lap, amit sikerült felvennem, most újra a földre hull. Hirtelen már a lábamon állok, és hátulról valaki porolgat. A fenekem érzékeny, ahogy az ismeretlen lesepri róla a faleveleket. Összerándul az arcom a fájdalomtól, amit furának tartok, hiszen csak az avarra estem rá, meg se ütöttem magam.

– Elnézést. Rendben van? – dörmögő hangjából ítélve férfi az illető.

Még mindig úgy szorítja a derekam, hogy majd kettétörik. Szorosan a teste mellett tart, amivel rendkívül zavarba hoz. Tökéletesen érzem a kemény testét, a férfias illatát. Felháborítónak tartom, hogy ennyire belépett a magánszférámba, mégis rettentően izgató.

– Jól van már, jobban vagyok! – morgok félhangosan felé.

Végre elenged magától, majd megpördít, hogy szemben legyek vele.

A látványra, ami fogad, nem vagyok felkészülve, pláne reggel. Az előbbi fájdalmat rögtön el is felejtem.

Először a helyes arcon ragad a tekintetem, a tágra nyílt kék szemeket, lejjebb a határozott orrot, majd az érzéki szájat vizslatom. Sötét, centiméterre beigazított barna haja szexin rálóg a homlokára, sűrű szemöldöke gyönyörűen formálja keretbe mélykék szemeit, a borostája pedig enyhén sötétít a bőrtónusán. Magas, vékony termete nem sokkal magasabb nálam, az ajkunk majdnem egy szintben van. Olyan közel érzem magamhoz, szinte megperzsel a közöttünk lévő feszültség.

Kitartóan engem néz.

Persze hogy téged néz, te bolond, a válaszodat várja! Mondanom kellene valamit.

– Uuhh…

– Uuhh?

– Úgy értem… jól vagyok.

– Biztos benne? Elég nagyot huppant – válaszolja.

Ó, istenem, de szép szája van.

– Nem. És mi van, maga nem lát? – kérdezem tőle barátságtalanul, leplezve, hogy máris odáig vagyok érte.

Tévedtem, még mosoly nélkül is ugyanolyan helyes. Megpróbálom összeszedni magam, nehogy azt lássa, hogy menten elalélok a látványától.

Az ismeretlen férfi nem foglalkozik a kedélyállapotommal, kezét kinyújtva megfogja mindkét felkarom, és úgy néz rám. Én is megfogom az alkarját, hogy stabilabban álljak, de ahogy megkapaszkodom a kemény izmokban, rögtön érzem, a vonzás csakúgy dolgozik kettőnk között. Mr. Kék Szem áthatóan vizsgálja az arcom, mintha keresne rajta valami sérülést. Nyilván nem hiszi el, hogy semmi bajom.

– Ha mégis lenne valami, Miss…

– Miss Morgan – mondom szinte nyögve a nevem.

– Rendben… Miss Morgan. Adok egy kártyát a számommal, amin elér, ha törlesztené a fellökést.

Mr. Kék Szemnek humora is van, nahát!

Fekete zakója belsejébe nyúl, a hosszú, szexi ujjaival kivesz egy névjegykártyát, majd felém nyújtja. Ujjaink összeérnek, mikor elveszem tőle a papírdarabot, majd a szemébe nézek. Ő ugyanúgy a szememet vizsgálja.

– Viszlát, Miss Morgan! – morogja azzal a dörmögő mély hangjával, aztán lassan elfordul, én pedig csodálhatom a farmerba bújtatott fenekét, hosszú lábát és a széles vállát.

– Viszlát – sóhajtom magam elé a levegőbe.

Lepillantok a kártyára, és majdnem dobok még egy hátast.

– Mr. David Wish. Üzletember – motyogom magamban a nevét izgatottan.

Egy üzletember? Mit keres itt, az iskolában?

Talán az igazgatónak támadt kedve bizniszelni. Inkább valami tanársegédnek vagy előadónak tudom elképzelni. Hasznomra lehet még, jogi kérdésekben sokat segíthet egy vérbeli üzletember. Talán nekem is tartani fog egy-két órát. És mi van, ha az egyik tanárnak a férje, és csak beugrott érte? Mondjuk egy gyors „légyottra”? Igen vonzó, de számomra akkor is tabu. Tanárral nem flörtölgethetünk… vagy valami ilyesmi van a suli szabályzatában.

Nem baj, még pár hét, és diplomás nő lesz belőlem. Vége lesz a tanulásnak, és talán akkor… Nem hiszem el, mi történik velem, hiszen az ágyam még ki sem hűlt Brian után, én pedig már a következő pasit akarom becserkészni.

Mire elindulok, úgy érzem, csak álmodtam az egészet. Csüggedten hajolok le a papírlapjaimért, mert bezzeg azt nem segített felvenni Mr. Csupa Férfiasság.

* * *

Átnyújtom a kért munkáimat Mr. Collinsnak, mikor megpillantom a folyosón Mr. Kék Szemet.

Most sajnálom, hogy szombaton nincsenek óráim, nem maradhatok bent tovább, hogy a jóképű ismeretlen üzletembert csodáljam. Így kénytelen vagyok elmenni futni, amint hazaérek. Utána veszek egy forró fürdőt, közben előveszek valami nyálas, romantikus könyvet. Fel kell töltődnöm az estére, mert jön még egy áttáncolt, végigmulatós éjszaka az előző után. Feltéve, hogyha üres lesz a ház, mire hazaérek.

Már kifelé lépegetve az iskolából, látom, hogy nem úszom meg Ms. Pillsbury csápolását a karjaival. Megvárom, míg mellém totyog a sietős tempójával.

Kedvelem a szociológiaóráit, mert többnyire az ifjúkori élményeiről szól, amit úgy ad elő, hogy magával ragadja az embert. Ő az a nő, akivel igazán el tudok beszélgetni bármiről, semmi nem hozza zavarba. Mindent az élet egyszerű, de nagyszerű dolgának tart.

– Hogy van, Miss Morgan? – lihegi mellém érve.

– Jól, köszönöm, Ms. Pillsbury. Nemsokára kezdődik a vizsgaidőszak, egy kicsit ideges vagyok – vallom be.

– Igazán nincs miért idegeskednie, ha valakire fogadni lehetne, hogy megcsinálja a vizsgáit, magára biztos tennék, kedves. És… mondja, megoldódott már a gondja azzal a fiatalemberrel?

Elmosolyodok a kérdésére, Brianre célozgat a tanárnő. Eszembe jut, hogyan sikerült a tegnapi este a kocsmában.

Ott voltunk egy nagy baráti társaságban, legalább tízen. Amy, Paul, Luke, Jessica, Brian és még mások. Én az asztalnál ültem Briannel, a többiek vagy karaokéztak a színpadon, vagy a pultnál röhögtek rajtuk.

„Figyelj, bébi! Nekünk ez így nem megy” – kezdtem hozzá.

„Tudom, és ne haragudj, hogy nem próbálkoztam jobban” – mosolygott rám szomorúan a tökéletes arcával.

„Nem teljesen a te hibád. Még nem vagyok kész egy komoly kapcsolatra. Ugye megérted?” – ezt akkor komolyan is gondoltam.

Noha huszonhárom éves elmúltam, de nem érzem azt, hogy bárki mellett sokáig bírnám cérnával. Mintha lekötöznének, és nem engednének élni. Egyértelműen nem állok még készen bármibe belekeveredni, ami komolyabb egy pár együtt töltött éjszakánál.

„Akkor nincs harag?” – kérdeztem.

„Nincs, nyuszi. De kérhetek még egyvalamit tőled?”

„Mi lenne az?”

Elhúzta a hajamat a fülem elől, majd odahajolt.

„Egy utolsó hancúr?” – suttogta halkan.

Belecsókolt a nyakamba, amitől a kezemen egyből felálltak a kis szőrök. Tudja, hogy milyen hatást gyakorol rám, ha a nyakamat harapdálja, és a piszok ki is használta ezt.

A gondolatra is beleremegtem, hogy vele töltsem még egy éjszakámat, mert Brian volt eddig a legjobb az ágyban. Kár, hogy a szexen kívül már nem volt meg az összhang köztünk. Ki kellett élveznem az utolsó vele töltött perceket, mert nem tudtam, mikor találok egy hasonló lepedőakrobatát, mint ő. Viszont résen kellett lennem, mert pár hónappal ezelőtt is szakítani akartam. Akkor azt hittem, mégis szeretem, de rájöttem, hogy csak ámítom magam.

A következő pillanatban már egymás ruháit tépkedtük le a másikról. Úgy zuhantunk le az ágyra, majd estünk le a padlóra.

Szóval ezért fájt reggel a fenekem.

– Úgy látom, még mindig nyomasztja az a dolog, kedvesem – jut el a tudatomig a tanárnő hangja.

– Nem, azzal már minden rendben. Megoldottam – mosolygok rá kedvesen.

A hátam mögé néz, mintha a múltban keresgélne hasonló emlékeket az életében. Ekkor valaki hátulról a vállamra teszi a kezét, ezzel megzavarja a beszélgetésünket a tanárnővel.

– Jó reggelt a csodaszép hölgyeknek! – szólal meg Mr. Kék Szem.

Hátranézek, és a gyönyörű kék szem rabjává válok. Szóval Ms. Pillsbury mégsem az emlékei közt keresgélt, egyszerűen csak ő is nőből van. Még ha hetvenéves, akkor is.

– Mr. Wish! Jókor jött. Engedje meg, hogy bemutassam a tanszék egyik kiváló diákját – fogadja örömmel a tanárnő.

– Hogyne, Carla. Hogy van ma?

Carla? Csak úgy Carla? Neki miért nem Ms. Pillsbury?

Csak egy napja van itt, és már ennyire behízelegte magát a női szívekbe.

Mosolyogva fordul felém, jelezve, hogy engem is észrevett.

– Miss Morgan… ha jól emlékszem.

– Jól emlékszik, Mr. Wish – válaszolom kimérten.

– Nem is tudtam, hogy ismerik egymást – néz kíváncsian a tanárnő, aki közben sejtelmesen rám kacsint.

Menten elsüllyedek, mert természetesen mindezt a férfi előtt műveli.

– Atyaég! Mi nem… ismerjük egymást, csak nemrég futottunk össze.

– Szó szerint – fűzi hozzá Mr. Wish mosolyogva.

Bátran állom a bugyiszaggató tekintetét, nem törődve a társasággal. Élvezi, hogy zavarba hozhat nőket.

Megfogja az ingje ujját, és feltűri egészen a könyökéig, ezt megismétli a másik karján is, mire a világoskék ingje alól kilátszódik az izmos alkarja. A képzeletem azonnal be is indul.

Végigsimítanám vagy végigcsókolgatnám, néhol belemélyeszteném a fogam szeretkezés közben. Ezeket a karokat szorongattam még pár perce… Mi lelt engem, hogy ilyen erotikus gondolataim támadtak egyszerre erről a férfiról?

– Egyetért velem, Miss Morgan? – kérdezi a tanárnő.

Visszatérek a jelenbe, mindketten engem néznek. Nyilván kérdeztek valamit.

– Hát hogyne – hebegem válaszul.

Fogalmam nincs róla, hogy mi a téma, ezért idegesen a fülem mögé seprek egy kiszabadult tincset, amit Mr. Kék Szem nagy érdeklődéssel követ.

Elégedetten karba teszi a kezét, és megjátszott komolysággal hozzákezd:

– Nem is gondoltam volna magáról, hogy ennyire otthon van a metafizikában.

– Meta… miben? Ja… hát… hogyne. Szoktam róla olvasni cikkeket.

Simán levágta, hogy hülyeséget beszélek, de legalább Ms. Pillsburyt meghagyta abban a hitben, hogy igenis követtem az eszmefuttatást. Így ő értelmes embernek tarthat továbbra is.

Egyértelműen játszik velem. Kipuhatolja, hogy milyen reakciót vált ki belőlem a férfias vonzerejével.

Cseles egy fickó vagy.

Ránézek az órámra, ideje mennem.

– Ne haragudjanak, de indulnom kell – köszönök el a társaságtól.

– Persze, Miss Morgan. Ne haragudjon, ha feltartottam. Találkozunk hétfőn! És önnel is, Mr. Wish! – fordul el a tanárnő.

– Szép hétvégét, Carla! Miss Morgan, várna egy percet? Szeretnék pár szót váltani önnel.

Nem, nem várnék!

Elindulok lassan a kékre festett folyosón, és a falra akasztott, történelmi pillanatokat megörökítő festményeket kezdem nagy gonddal tanulmányozni. Ő persze könnyedén utolér, és együtt sétálunk ki az iskola kapuján.

Már az épület előtt járva, kérdőn nézek fel Mr. Kék Szemre, és épp megszólalnék, mikor megcsörren a telefonom.

Ránézek a kijelzőre, látom, Amy hív. Suttogok egy elnézést a férfinak, és felveszem a mobilom.

– Halló? – szólok bele a telefonba.

– Ó, Rach… akkora gondban vagyok! Hogy is mondjam neked?

– Hát csak úgy szájmozgatással és hangadással. Melyik rendőrőrsre menjek érted? – viccelődök vele, mert hallom a hangján, hogy nincs valami jó hangulatában.

Ezzel viszont a férfi kíváncsiságát keltettem fel. Közelebb hajol.

– Jól van. Látom, neked legalább van kedved humorizálni. Az van, hogy elcsesztem… – mondja Amy.

– Értem, de mit?

– Szakított velem Paul! Kidobott!

Amy és Paul olyan se veled, se nélküled kapcsolatban élnek már két éve, és legalább milliószor szakítottak. A rajzszakkörön ismerkedtek meg, még az első félévben.

– De hát miért?

– Tegnap az iszogatás közben olyan aranyos volt Ryan, és hát sikerült lenyomnia a nyelvét a torkomon.

– Mi? És te éppen mit csináltál? Hogy hagyhattad neki? Én hol voltam, hogy ezt megakadályozzam? Miért pont vele? – kérdések hadát zúdítom Amy fejére.

Legszívesebben átnyúltam volna a telefonon, és kitekertem volna a nyakát.

Ryan a szokásos cicababagyűjtő a főiskolán. Minden főiskolának van egy tipikus Ryanja, és most begyűjtötte magának a legjobb barátnőmet. Hát ez elképesztő!

– Te, édesem? Hogy hol voltál? – kezd bele Amy. – Brian gatyájában – mondja felháborodott hangon.

– És ezalatt hol volt Paul?

– Úgy emlékszem, elment telefonálni. Utána meg lelépett pár percre. Azt hiszem, már megint a szomszédja zaklatta.

– Éjszaka?

– Hát igen… nem tudom, Rach. Fura volt. Most nem adta elő a szokásos „megölöm magam, ha nélküled kell élnem” sztoriját, csak szimplán dühödten elrohant.

– Ez több mint fura… Ha egy pasi együtt bulizik a barátnőjével és elmegy telefonálni a szomszéd csajszival, az aggodalomra ad okot! Ráadásul az sem érdekli, hogy kikezd veled az a szemét?

– Igazad van. Azt mondod, talán megcsal? A rohadék! Na, várjon csak, mit fog tőlem kapni, ha elmegyek hozzá!

– Lassan a testtel…

– Legyél kész estére, mert nagyon ki akarok rúgni a hámból! Jó légy!

A vonal megszakad, és csak a búgást hallom. Kész. Ez veszett ügy. Ha a fejébe veszi, hogy Paul megcsalja, akkor isten irgalmazzon annak a pasinak.

– Szerelmi ügyek? – kérdezi David egészen közel a fülemhez.

A szívem kihagy egy ütemet, egyrészt mert megijedek a mély hangjától, másrészt mert a lehelete megcsiklandozta a nyakamat. Nem akarom terhelni Amy problémáival, úgyhogy gyorsan lerázom:

– Az. Tudja, olyan szokásos csajos dolog, ami, nem hiszem, hogy érdekli magát.

Indulnék tovább, de megállít a hangja.

– Csak beszélgetni próbáltam magával, meg akarom ismerni a diákokat.

– Akkor ne velem kezdje… – csúszik ki a számon.

– Miért?

– Mert… sietnem kell! – vágom rá.

– Pár percet csak tud rám fordítani. Szóval… mit tanul?

– Jogot.

– És gondolkodott már, hogy hova megy dolgozni, ha lediplomázott?

– Még nem igazán. Ebben a szakmában bármelyik irodában kapok munkát.

– Csak nem egy mezei titkárnő szeretne lenni?

– Mezei titkárnő? – kérdezem meghökkenve.

Nem válaszol, csak mosolyog az arcomra kiült felháborodásom láttán.

– Ha tudni szeretné, igenis nehéz a titkárnők sorsa, mert mi, titkárnők – mutatok mindkét kezemmel magamra, hogy nyomatékot adjak a mondandómnak – néha többet tudunk, mint egy mezei főnök. De beavatom az elképzelésembe, ha már „mezei titkárnőnek” nevezett az imént. Úgy gondoltam, előbb bejárom a világot.

Nem válaszol, helyette felhúzza a szemöldökét.

Nem állt szándékomban így kiborulni előtte, de a rettenetesre nőtt egója és a kivédhetetlen vonzereje nagyon irritál.

Azért, mert ő üzletember, ne gondolja, hogy bármit megtehet velünk, titkárnőkkel. Igaz, én még nem vagyok teljesen titkárnő, de pár hét, és azzá válhatok hivatalosan is.

Továbbra sem mond semmit, csak kopogunk tovább a járdán, míg kiérünk az utcára. Lopva felpillantok az arcára, és látom, hogy a szája mosolyra húzódik.

– Igaza van. Én is inkább egy világ körüli útra mennék – válaszolja kedvesen. – Tudja, mit? Kérdezzen ön is rólam valamit, és így egálban leszünk.

Talán végre letett arról, hogy ennyire nyíltan próbálkozzon. Lehet, hogy tényleg szeretne megismerkedni a diákokkal, de nem veszélyeztetem a diplomámat.

Ránézek a csodásan férfias arcára, a tökéletesen fehér fogaira, és bátran állom a tekintetét.

Már sok fura kapcsolatom volt, amelyekben a határaimat feszegettem, de még mindig nem ismerem teljesen a férfiakat. Vigyáztam, de vagy én lettem az erősebb, amitől igazi papuccsá váltak mind, vagy ők fojtottak meg az érzelmeikkel.

– Nos, mi a kérdés, Miss Morgan? – kérdezi.

– Tényleg akármit kérdezhetek?

– Persze!

Hemperegnél velem az ágyamban?

Teljesen hirtelen jött ez a kérdés, de szerencsére nem mondom ki hangosan. A gondolat hatása azonban nem marad el: az arcom színe vörösre vált, érzem, ahogy ég. Megrázom a fejem, majd felé fordulok.

– Ön amerikai? – kérdezem végül.

– Azt hittem, fogósabb kérdést fog feltenni – mosolyog pajkosan, észrevéve az előbbi gyors pirulásomat.

Fúj egy nagyot, és közben elkanyarodunk a parkoló irányába.

– Igen, amerikai vagyok. New Yorkban élek. Ott vezetem a cégeimet. De Florida államban születtem.

– Wow! Florida? És mi szél hozta ide?

– Üzleti tanácsadó vagyok jelen pillanatban – mondja zavartan.

Megdörzsöli a szemét, aztán a szemembe néz.

– Előadásokat tartok majd. Egy barátomnak, Steve-nek jöttem eggyel. Tudja, ő az igazgató az iskolában.

– Mr. Payne? Atyaég! Maga az igazgató barátja?

– Most csalódást okoztam? – néz rám aggódó arccal.

Nem válaszolok azonnal, a hír jégheggyé változtatott. Ha egyszer összefeküdnék egy tanárral, az nagy baj lenne. De ha egy tanárral, aki az igazgató barátja, az atomrobbanásnyi baj lenne.

– Nem. Csak tudja, nem szeretnék semmilyen galibát az utolsó hónapomra – válaszolom kínos szituba keverve magamat.

– Beszélgetni azért csak lehet. Higgye el, nem áll szándékomban visszaélni a kapott információkkal. Bár az érdekelne, hogy mi a keresztneve, Miss Morgan.

– Hmm…

Jobb, ha megmaradunk hivatalos tanár-diák kapcsolatnál.

– Fél? – kérdi mosolyogva.

– Nézze, most mennem kell. Később találkozunk – mondom, mielőtt olyat válaszolnék, amit nem szabadna.

Elfordulok tőle, de megragadja a karom, és barátságosan végigsimít rajta.

– Ne haragudjon, ha megbántottam! Az az igazság, hogy nem ismerem a környéket. Megmutatná egyszer a várost?

– Hát… izé… jól van – megvakarom a homlokomat, és visszafordulok felé. – Meg kell hagyni, elég ódivatú a dumája.

– Igaza van – neveti el magát ő is. – De igazat mondtam.

– Ma semmiképp nem jó. Este programom van.

– Értem. Mindenesetre köszönöm. Hát, akkor… jó szórakozást!

Bólintok válaszul, majd elfordulva elindulok haza az utcán.

– Miss Morgan! – kiabál utánam Mr. Kék Szem.

Ő már az út túloldalán van.

– Igen? – kiabálok vissza.

– Mi a keresztneve? Elfelejtette elárulni!

Szétteszi a kezét, a kétségbeeséséről próbál meggyőzni. Elég viccesre sikerül, de aranyos.

– Nem felejtettem el – mosolygok rá vissza.

Nem érti a kialakult szitut, sikerült teljesen összezavarnom. Tetszik, hogy nem tud mit kezdeni velem. Addig álldogálunk ott, hogy végül megsajnálom.

– Rachelle! – kiáltom át.

– Jó szórakozást, Rachelle! – válaszol, majd egy szexi mosolyt dob felém.

– Önnek is, Mr. Wish!

Még visszafordulok egyszer, hátha megfordul. Tévedtem. Még egy kicsit se néz vissza, egyenesen a parkolóba tart.

Nem értem, hogyan, de a határozottságával sikerült majdnem szégyenlős kislánnyá változtatnia. A tapasztalt, kemény női énemet egyenesen húzhatom le a vécén.

David

Mi a fasz ütött belém? Ő az egyetlen nyom már évek óta, nem szúrhatom el!

Mégse tudok másra gondolni, csak arra, ahogy hozzám ért a csinos kis teste, azóta alig várom, hogy újra hozzásimulhassak. Még visszanézek a formás fenekére, ami hamar eltűnik a szemem elől. Előkapom a slusszkulcsot, és a kesztyűtartó zárjához nyúlok. Azonnal kitapintom a mappát. Kiterítem a motorháztetőre a lapokat, és végigolvasom újra az adatait. Az egyik lapból ő néz rám a hívogató barna szemeivel.

– Rachelle Morgan. Szexi és veszélyes. És angol – mormogom magam elé.

Az angol nőknek különös a humorérzékük, amin eddig nem sikerült eligazodnom. Nem tudom, hogy mikor veszik véresen komolyan a dolgot, vagy éppen mikor nevetik el magukat egy amúgy jelentőségteljes szituációban.

Végigsimítok a képen, végig a haján, majd az ajkain. Mikor megkaptam az adatokat, már tudtam, hogy meg fog gyűlni a bajom vele. Ha ügyesen játszom végig, akkor nem lesz semmi gond.

Jelezni kezd a telefonom, emlékeztetve a délutáni találkára Steve-vel. Bevágódom az ülésbe, majd sebességbe rakom a kocsit. A motor azonnal életre kel, hangja lenyugtatja az idegeimet.

* * *

– Köszönöm, hogy idefáradtál, David! – köszönt felállva a régi cimborám, amint megpillantjuk egymást a járókelőkkel teli utcában.

– Ugyan! Én tartozom köszönettel, amiért információkkal segítesz.

Kezet fogunk, majd a pincérnőhöz fordulok.

– Legyen szíves egy Guinnesst és… – kérdőn Steve-re nézek, mire gyorsan kiböki.

– Én csak egy teát kérek, és hozzá fűszeres pirítóst mindkettőnknek.

A pincérnő felírja a cetlijére, majd huncut mosollyal rám pillant. Nem tudok nem reagálni, én is mosolyra húzom a szám.

– Látom, megőrizted a sármodat – neveti el magát Steve, mikor kettesben maradunk.

A telefonját nyomkodja, én is előveszem az enyémet, bár inkább örülök, ha nincs a közelemben, mert addig is nyugtom van.

– Egyébként hogy vagy? – kérdi a barátom.

– Hogy érted?

– Tudod, mire gondolok. Jobban vagy már Jennifer halála óta?

Jennifer halála. Eddig senki nem merte így kimondani, de nem is lenne a barátom, ha nem nevezné nevükön a dolgokat. Meglepődve tapasztalom, hogy már nem kapódik össze a gyomrom a volt feleségem nevének említésekor. Jól vagyok, igen. Már az arca se rémlik fel annyira, mint annak idején, helyette egy barna szempárt látok magam előtt, pont olyat, ami a fényképen van a Steve-től kapott mappában.

Megrántom a vállam – ami rossz szokásom –, mire ő a fekete hajú pincérnő felé bök a fejével. Mindketten megbámuljuk a lány kerek fenekét, ami úgy mozog az asztalok között, mintha csak táncot lejtene.

– Khm… Igen. Szóval – térek vissza a témához mosolyogva. – Megkaptam a lányról szóló anyagot. Biztos, hogy ő az? Rachelle Morgan?

– Mutasd! – rámutat a kezemben lévő mappára, mire az asztalra dobom neki.

Kinyitja, majd azonnal bólogatni kezd.

− Igen. Ez ő. Ösztöndíjjal vettük fel. De nem azért emlékszem rá.

Közelebb húzódok, mintha titkokat készülnék kihallgatni.

– Egyszer rajtakaptam, hogy a lányöltözőben aludt.

– És? – csúszik ki a számon.

– És? – kérdez vissza nagy szemekkel. – A tanári pályafutásom alatt sajnos találkoztam már hasonló esetekkel, és bizony ez nem jelent jót. Nos, ő azzal magyarázta, hogy nagyon zűrösek az ősei, és muszáj volt elmenekülnie otthonról.

– Végül is ez érthető. És mit csináltál?

– Semmit. Hagytam aludni – válaszolja hátradőlve az ülésben.

Becsukja a mappát, visszatolja felém, majd az órájára pillant.

– Sietsz talán? – kérdezem.

Némi neheztelés került a hangomba, amit Steve is kihallott.

– Ne haragudj. Az öcsémért kell majd a reptérre mennem.

Az említésére mosoly szökik az arcomra. Jó régen nem láttam már Shane-t, talán tinédzser korában. Tudom, hogy népszerű lett a motorsportban, de ennyi.

Steve az asztalra pillant, majd megszólal.

– Mondd, elolvastad már azokat? – kérdi, újra a papírok felé bökve.

– Nem végig. Miért?

– Ennek a lánynak nincsenek szülei. Meghaltak.

A sajnálat és a bosszúság egyszerre keveredik bennem. Haragszom magamra, hogy nem végeztem alapos munkát, és átsiklottam ezen a részen.  Sikerült őt is csak egy ügynek tekintenem, mint amikor cégeket vásárolok föl, hogy aztán sikerélménnyel kipipáljam, hogy ez is megvolt. Bosszús vagyok magamra, nem szoktam félmunkát végezni, nem kerülhette volna el a figyelmemet semmilyen adat. Szomorúságot is érzek, nem mintha tehetnék valamit is azért a lányért. Megdörzsölöm a szemem, a kialvatlanságtól néha szúrni kezd, amit a stressz és az éberség csak felerősít. Nem bírom ki, kezembe veszem, ma már sokadszorra a dossziét, és megpróbálom kikeresni azt a részt, ahol a szüleiről van szó – hamar megtalálom:

Beatrice Morgan és Cliff Morgan elhunytak autóbalesetben. Gépjármű meghibásodása ismeretlen.

– És ennyivel lezárták a nyomozást? – kérdezem azonnal.

– Látod – rántja meg Steve a vállát, mint akit nem érdekel.

Lehet, hogy engem sem kellene hogy érdekeljen, mégis kíváncsi vagyok rá. Lehet, hogy így akarták eltüntetni a nyomokat, soha nem lehet tudni.

A barátomat nézem, aki feszengve nézelődik a székében. Általában nem ilyen szokott lenni. A szőke félhosszú haja, amit régebben precízen hátrafésült, ziláltan omlik homlokába. Most úgy néz ki, mint egy borostás szörfös. Az ujjai szinte megállás nélkül kopognak valami ritmust, mindenesetre engem marhára idegesít. Nem bírom ki, hogy ne érdeklődjek, már nyílik is a szám, hogy kifaggassam, mi bántja.

– Steve, haver! Mi a baj? Tiszta ideg vagy.

Nem válaszol azonnal, inkább előrébb hajol, majd még egyszer az órájára pillant.

– Figyelj! – szól hirtelen hozzám. – Tudom, hogy sokat jelent neked ez a lány…

– Ez a nyom! – javítom ki, belevágva a szavába.

– Igen… nyom. De azt is tudom, hogy te milyen körökben forogsz néha. Nem szeretném, ha az iskola belekeveredne valamibe. A munkámmal játszom, érted?

– Persze, Steve, ez természetes – nyugtatom meg.

– És… azt sem szeretném, ha baja esne a diákomnak.

Na igen, ez a keményebb dió.

– Tudod, hogy ezt nem tudom garantálni.

Nem válaszol, csak bólint egyet. Most, hogy kibökte, mi a baja, mit sem változott a magatartása.

– Halljam, mi van még? – kérdezek rá, mintha megsejtettem volna, hogy nincs még vége.

– Meghívtak Londonba, egy jótékonysági bálba.

Tudom, miről beszél, én is kaptam meghívót, de régen nem veszek részt már ilyen baromságokon.

– Tudom, hogy téged is meghívtak, és azt is tudom, hogy az óta a sajnálatos dolog óta nem voltál társaságban. Most mégis arra kérlek, hogy menj el!

Igaza van. Nem volt kedvem ilyen giccsparádékra járkálni. Az ismeretségi körömet már rég kiépítettem, nem voltam rászorulva az ilyen magamutogatásokra. Nem is értem, hogy miért kér meg most rá a barátom.

– És miért tennék ilyet? – kérdezem tőle gyanakodva.

– Nem érek rá, de a családból muszáj valakinek megjelenni. Így az öcsém megy. Rá kellene figyelni – mondja egyenesen, minden kertelés nélkül.

– Most arra kérsz, hogy legyek bébicsősz? Ugye nem gondolod komolyan.

– Ugyan! – mondja kicsit hangosabban, majd csöndben marad addig, míg a felszolgálólány lerakja elénk a kért italokat. – Neked is jól jönne a nyomozásban. Gondold át!

– Átgondoltam. És nem!

Nem fogok elmenni olyan emberek társaságába, ahol mindenki tiszta cukormáz és festék. A felszín alatt viszont minden rohad, még a pénzük is. Némelyek még egy szalmaszálat se tettek keresztbe, mégis úgy parádéznak, mintha felsőbbrendűek volnának. Nem találom értelmét a nyomozásban sem. Ugyan mit találnék ott? Egy csomó köpönyegforgató alakot és hajlakkfelhőt?

– Gondold át – mondja újra megfontoltan Steve.

– Jó – egyezem bele, mert tudom, hogy nem fogja abbahagyni a rábeszélést.

A pohár sör és az eltelt percek után kicsit feloldódik a hangulat, és szóba jönnek olyan dolgok is, mint a gyerekkorban elkövetett csínytettek. Az óráját ugyanúgy vizsgálgatja továbbra is, de már nem annyira ideges.

Ebben a pillanatban megértettem, hogy nem kis áldozatot hozott ezért, hogy engem segítsen. Szerencsés vagyok egy ilyen baráttal a hátam mögött, eddig mindenben számíthattam rá, ahogy ő is rám. Vállalta a kockázatot, hogy akár ki is rúghatják, vagy börtönbe csukják adatokkal való visszaélés vádjával, én meg azonnal elutasítottam, pedig csak egy egyszerű dologra kért meg, ami százszorosan is eltörpül az én kérésem mellett. Konkrétan az életével játszom.

Már épp felállni készülünk, hogy elköszönjünk, mire kinyögöm.

– Rendben, elmegyek.

Először nem esik le neki, de utána szinte egyből kiül az arcára a megkönnyebbülés.

MÁSODIK FEJEZET

Rachelle

Örömmel tapasztalom, hogy Brian autója eltűnt a parkolóból, ez azt jelenti, hogy elment.

Elkérem a kulcsot a szomszédtól, egy negyvenöt, talán ötvenéves fószertől. Régen kommandós volt. Persze csak ő állítja magáról, de soha nem kételkedtem benne, mert úgy tud mozogni a lakásban, mint egy macska. És még a teste is jól néz ki, ahhoz képest, hogy tíz éve elküldték nyugdíjba. Néha látjuk egymást futás közben vagy a közeli kondiban, de ennyiben ki is merül a szomszéddal való kapcsolatom.

Berontok a lakásba, táska, cipő, kulcs, mindent ledobok a szokásos helyre, aztán irány a szekrény. A hálószobai rend mellbe vág. Az expasim eléggé kitett magáért. A parfümjeim nagyság szerint sorakoznak a szekrény tetején, az ágy bevetve, a szennyes a kosárba összegyűjtve.

Gyorsan átvedlek a futóruhámba, amit a rendnek köszönhetően egyből megtalálok. Felkapom a futócipőmet, bedugom a fülhallgatót a fülembe, máris dübörög a basszus. Magamhoz veszem a kulcsokat, és már kocogok is ki az előszobából. Pali, a papagáj szerencsémre elszunyókált a kalitkájában, és észre se vette, hogy hazaugrottam.

Nem messze, úgy két kilométerre van egy tó kacsákkal. Nagyon idilli hely, az első évben még gondoltam rá, hogy talán megfürdök egyszer benne, de a második év nyarán olyan döglesztő hőség volt, majd egy teljes hónapig nem esett eső, mire a tó vize leapadt. Kiderült, hogy a mélynek vélt tóban a víz csak fél méter, a többi iszap és szemét. Pár éve még egy pasi is belefulladt. Vasárnap reggelre derült ki, amikor egy arra járó kutyasétáltató észrevette. Előző este jól sikerülhetett a buli, mert a boncoláskor kiderült, hogy elég magas volt az alkoholtartalom a vérében. Talán még egy pohár vízbe is belefulladt volna az ürge. Ezek után még a lábamat se lógattam bele többet.

Általában ide futok, innen pedig a közeli autópályahíd lábához. Szeretek erre járni, itt minden olyan szép zöld és nyugalmat áraszt. Kivéve, mikor eszembe jut a halott pasas.

Megtoldom Amy házáig az utam, ő a tó másik oldalán lakik.

– Szia – köszönök lihegve, mikor kinyitja az ajtót.

Még mindig pizsamában van, ezért megpróbálom jókedvre deríteni – nem sok sikerrel.

– Na, mi újság a férfifaló barátnőmmel? – vigyorgok rá a levezető nyújtás közben.

– Szia. Jó, hogy neked ilyenekre is van energiád – mutat az öltözékemre, majd folytatja –, én majd megpusztulok az önsajnálatban.

– Mesélj!

A nyújtást befejezve még megtámaszkodom pár percig a térdemen, hogy a légzésem visszatérjen normálisra. Még mindig nem szólal meg, ezért elkezdem én.

– Elmeséljem, mi történt ma?

Erre megfogja a kezem, és szomorú arccal elkezdi mesélni, hogy vele mi történt.

Ennyit arról, hogy beszámoljak Mr. Kék Szemről. De ez most nem is olyan fontos, hiszen ezt az elkeseredett, szomorú arcot csak egyszer láttam rajta, mikor hetekig spórolt egy Gucci táskára. Mikor visszament a boltba érte, előtte pár perccel vették meg.

– Gyere be, épp nekiálltam forró csokit készíteni.

– Jól hangzik, de nem jönnél át inkább te? Lezuhanyozom, megnézünk egy romantikamentes filmet, mondjuk egy pszichothrillert?

Amy úgy néz rám, mintha megőrültem volna.

Nem is baj, úgyis egy forró fürdőt terveztem a buli előtt.

– Nem ismerek rád, Amy Hodges. Úgyis kibékültök, ti mindig kibékültök! – mondom neki.

– Most nem fogunk.

És mintha kinyitottam volna egy csapot, úgy árad Amyből a szó.

– Miután letettük a telefont, felhívtam háromszor, de nem vette föl. Biztos voltam benne, hogy ő is sáros, mert egyre sűrűbben mondta le a közös programjainkat, és nagyon furcsa volt mostanság.

– És ezt eddig miért nem mondtad el nekem?

– Mert nem tartottam olyan fontosnak, és még akkor nem volt Ryan. Meg az a csók…

– Amy! Tiszta izzadság vagyok, és ezt érezni is rajtam. Biztos olyan jó ötlet beinvitálnod?

– Csak pár perc, majd kiszellőztetek utánad.

– Igazán köszi szépen, legalább őszinte vagy.

– Na, gyere! Ülj le ide, és várj egy pillanatot, amíg csinálok egy forró csokit. Vagy inkább vizet kérsz?

– Inkább egy jó hideg borra vágyom.

Mosolyra húzza a száját, és elindul a konyha felé.

– Tudod már, mit veszel fel az estére? – kiabálja még vissza.

– Nem igazán, majd szétnézek a szekrényben, hátha akad egy kedvemre való.

Amy egy kétszobás viktoriánus házban lakik. A nappalija a legújabb trendek szerint van bebútorozva, szinte minden világoszöld színben pompázik. Mindehhez nagyon jól illenek a különböző szobanövények, olyan dzsungeles hatást kölcsönöz a lakásnak. Nagyon otthonos.

Visszatér a konyhából, átnyújtja a pohár bort, majd leül mellém a kanapéra.

– Na és mi történt ezután?

– Elmentem hozzá, végre használhattam a saját kulcsomat a lakásához. Tudod, mit találtam ott? – vár pár másodpercet, majd mikor biztosabbnak érzi magát, folytatja: – A szomszédnőjét, aki épp az én köntösömben az én csészémből kortyolgatta a kávét. Ott viháncolt Paullal a nappaliban, aki nem úgy látszott, mint aki szerelmi bánatban szenved.

– Tényleg? És mi történt aztán?

– Kérdőre vontam, hogy mi ez az egész, és miért nem ülünk le megbeszélni a dolgokat.

– Erre ő?

– Kihajított.

Nyelés közben reflexszerűen kérdeztem volna vissza, hogy mi van, de csak egy nyikkanást tudtam kifacsarni magamból. Utána jött a fuldoklás és a köhögés. Öt perc hátveregetés után helyére került az eltévedt korty. Majd folytatta:

– Azt mondta, idézem: „Nézd, kicsim, én most is ülök és beszélgetek. Ne haragudj, de szeretnél még valamit? Ja, és szeretném visszakapni a kulcsom…”

– Hát ez tényleg ütős! És mit csináltál ezután?

– Nem tudtam magamhoz térni az idegességtől, csak annyira emlékszem, hogy hozzávágtam a kulcsot, kikaptam a lotyó kezéből a bögrét, és ráöntöttem a maradék kávéját. A köntöst neki adtam. Kávésan már amúgy sem kellett volna – mondja vigyorogva.

– Te aztán nem semmi vagy! – csodálkozom a barátnőmön.

Igazán büszke vagyok rá.

– Megkérdezted a hajnali telefonálásról?

– Nem kellett. Levágtam a szitut, hogy én itt csak egy felesleges harmadik vagyok.

Még egy órán keresztül beszéljük ki a férfiakat, és megfogadjuk, hogy a jövőben nem engedjük magunkat így megalázni.

Mire elindulok haza, már erősen sötétedik, és nincs bátorságom a kivilágítatlan erdőszélen futni. Nem a környék miatt, mert azzal nincs semmi baj, csak egyszerűen nem szeretek sötétben lenni. Ha a fényes utcán megtámadnak, azzal még elbánok. De ha egy sötétben lévő bokor mögötti lény támadna meg, hamarabb kapnék szívinfarktust.

Végül elégedetten érek haza, mert tudom, most is tettem valamit az egészségem érdekében. Fáradtan, de felfrissülve dobom le magamról az átizzadt ruháimat a mosógépbe.

Azon gondolkozom, hogy elindítsam-e a mosást, hogy reggel csak teregetnem kelljen, mikor eszembe jut, hogy végül elfelejtettem mesélni Mr. Kék Szemről a barátnőmnek. Rémlik, hogy elkezdtem neki mondani, de aztán Paul és a szomszédnője kiverte a fejemből. Nem baj, lesz még idő az este folyamán elmesélni mindent.

Megindítom a forró vizet, keverek egy kis habfürdőt a vízbe, majd óvatosan belemászom a kádba. Majdnem egy félóráig áztatom magam a kellemes hőmérsékletű vízben.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com