A sajtószabadság története

Magyarországon 1914–1989

Szerkesztette

Paál Vince

Wolters Kluwer • Budapest, 2015

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2015

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Vajda Krisztina

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: Dúll Kata

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

ISBN 978 963 295 523 0

Termékkód: YEB1608

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerzők:

Klein Tamás

II.7., III.2., IV.1., IV.5. fejezetek

Paál Vince

Bevezetés, I., II.1.–II.6. fejezetek, Összegzés

Takács Róbert

III.1., IV.2.–IV.4. fejezetek

Szerkesztette:

Paál Vince

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

© Klein Tamás, Paál Vince, Takács Róbert, Budapest, 2015

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2015

Bevezetés

A magyar sajtó 20. századi történetének részletes feldolgozása a mai napig nem történt meg. A magyar sajtó története című többkötetes akadémiai kézikönyvsorozat 1892-ig jutott el,1 az azt követő időszakok vonatkozásában a vállalkozás nem folytatódott, és aligha várható, hogy arra még sor kerülhet. A Márkus László szerkesztésében 1977-ben készült A magyar sajtó története, valamint a Kókay György, Buzinkay Géza és Murányi Gábor tollából – több kiadásban is – megjelent, szintén A magyar sajtó története címet viselő könyvek, és Vitéz Ferenc A szabadságon innen és túl című, ugyancsak vázlatos magyar sajtótörténete a kezdetektől adnak vázlatos ismertetést, elsősorban azzal a céllal, hogy az oktatásban pótolják némiképp a nagyobb ívű összefoglaló munka hiányát.2 Ezen műveken kívül az 1892 utáni időszak sajtótörténetéből csak egy-egy korszakkal vagy témakörrel foglalkozó rövidebb-hosszabb cikk, tanulmány, újabban már néhány részterületet feldolgozó könyv áll rendelkezésre, amelyek azonban korántsem fedik le a magyarországi sajtótörténet még meglévő fehér foltjait.

Jelen kötet megírásánál leginkább az alábbi publikációk voltak haszonnal forgathatók. Az 1914. évi sajtótörvénnyel és születésének körülményeivel legújabban Buzinkay Géza foglalkozott. Az első világháború sajtóirányításáról Mucsi Ferenc és M. Kondor Viktória tanulmánya emelendő ki. Az első világháborút követő forradalmak sajtópolitikáját Siklós András vázolta fel 1963. évi tanulmányában, érthető módon meglehetősen egyoldalú beállításban. A Horthy-korszak sajtóellenőrzésének megismeréséhez megkerülhetetlenek Markovits Györgyi könyvei. A szerző – elsősorban a szépirodalmat a középpontba állítva – a forrásokat megszólaltatva két kötetében is a hatalommal összeütközésbe került művek és szerzőik sorsát mutatja be. A gazdag forrásbázison nyugvó feldolgozások azonban – a megjelenési idejüket tekintetbe véve érthető okokból – szinte kizárólag a baloldali művek üldöztetésével foglalkoznak, a Horthy-korszak sajtópolitikáját pedig teljesen egyoldalúan értékelik. Ugyanez vonatkozik a Markovits Györgyi és Tóbiás Áron szerkesztésében kiadott, A cenzúra árnyékában című kötetre is. A cenzúra feladatait a második világháború idején ellátó szerv anyagaiból ad bőséges válogatást a Márkus–Szinai–Vásárhelyi szerzőhármas Nem engedélyezem! A Cenzúra Bizottság dossziéjából című forráskiadása. Ezt egészíti ki a Joó András szerkesztésében megjelent „…a háború szolgálatában”. Főszerkesztői értekezletek 1942. szeptember 22. – 1943. augusztus 25. című forráskiadvány. A két világháború sajtótörténetének fontos forrásaként szolgálnak még Kozma Miklós kiadott emlékiratainak vonatkozó fejezetei. Ugyanez elmondható a Gömbös-kormány sajtópolitikájának vonatkozásában Antal István emlékiratainak vonatkozó fejezeteiről is. A két világháború közötti időszak sajtótörténetének feltárásához – jelentős érdemeket szerezve – Sipos Balázs két monográfiával és számos tanulmánnyal járult hozzá. Klestenitz Tibor ugyancsak monográfiában dolgozta fel a magyarországi katolikus sajtómozgalom történetét 1896-tól 1932-ig. Megemlítendő Bellér Judit cikke a Bethlen-korszak első időszakának sajtópolitikájáról. Klein Tamás két cikkében a Horthy-korszak sajtóirányításának főbb elemeit ismerteti 1936-ig. A Gömbös-kormány sajtópolitikájával Glatz Ferenc és Buzás Sándor egy-egy tanulmánya is foglalkozik. A második világháborút követő ún. koalíciós korszak sajtópolitikájának egy-egy részletét illetően elsősorban Sz. Nagy Gábor tanulmányaira lehet utalni. A Kádár-kor sajtóirányítását monográfiában dolgozta fel Takács Róbert, a jelen kötet egyik szerzője. Ugyancsak Takács számos tanulmányában foglalkozott az állampárti időszak sajtópolitikájának különböző aspektusaival. A Kádár-korszak tájékoztatáspolitikájának értékes dokumentumait közlik a Cseh–Kalmár–Pór, Illetve a Cseh–Krahulcsán–Müller–Pór szerkesztőgárda gondozásában kiadott Zárt, bizalmas… című kötetek, valamint Vörös László Szigorúan ellenőrzött mondatok című, forráskiadvány jellegű visszaemlékezése. A késő Kádár-kor médiapolitikáját is vizsgálja a Bajomi-Lázár Péter szerkesztette Magyar médiatörténet című kötet. A Kádár-kor jogilag nem létező „cenzúrájának” gyakorlatáról hoz érdekes példákat Horváth Attila néhány publikációja. A mozgófilm történetéhez a Balogh–Gyürei–Honffy szerzőgárdának a magyar játékfilm történetét 1990-ig feldolgozó könyve használható. A Horthy-korszak első felének filmcenzúrájával Záhonyi-Ábel Márk foglalkozott. Az 1957 és 1963 közötti filmirányítás megismeréséhez Varga Balázs disszertációja nyújt támpontot. Érdekes adalékokkal szolgál a Kádár-kor filmcenzúrájához Kovács Emőke cikke is. A rádió történetének első időszakára Glatz Ferenc tanulmánya használható. Az 1945 és 1952 közötti időszak rádiójának és a hatalom kapcsolatának monografikus feldolgozását Simándi Irén két kötetben végezte el.

A kötet címében megadott korszakhatár kezdő évszáma 1914, amelyet már az első világháború kitörésének éve miatt is indokolt lehetne kiinduló pontként választani, hiszen a háborús viszonyok – legalábbis a sajtóirányítás tekintetében – a sajtó életében is mindig jelentős változást hoznak. A korszakhatár kiválasztásának tényleges oka azonban az, hogy ebben az évben fogadták el az új sajtótörvényt, amely 1848. évi elődjét váltotta. A záró évszám pedig 1989, amely a magyarországi rendszerváltozás kezdetének dátumaként a sajtó történetében is az állampárti korszak lezárását jelentette. Utalunk rá, hogy az 1989 és 2010 közötti magyar médiatörténetet a sajtó és hatalom kapcsolatrendszerében bemutató kötet ugyancsak a CompLex Kiadó gondozásában jelent meg.

A kötet szerzőinek figyelme a magyarországi sajtószabadság érvényesülésének vizsgálatára irányul. A magyarországi sajtószabadság történetét 1914 és 1989 között elsősorban a jogi szabályozás és annak gyakorlati megvalósítása szemszögéből mutatják be (vázlatosan az elektronikus médiumok vonatkozásában is). A tárgykörök, amelyeket vizsgálódásuk kereteinek tekintenek, a következők: a sajtóra vonatkozó jogi szabályozás ismertetése, a sajtóirányítás szervezetének, gyakorlati működésének bemutatása, a sajtót ért büntetések (betiltás, sajtóperek stb.) példák alapján történő szemléltetése. A kitűzött célok megvalósítása – természetesen – időszakonként eltérő megközelítést igényel. Egyrészt függ attól, hogy a szakirodalom, valamint az elsődleges források mennyiben teszik azt lehetővé, másrészt a sajtóirányítás koronként eltérő működési mechanizmusától is. Amíg a Horthy-korszakban például se szeri, se száma nem volt a sajtótartalmak miatt indított hatósági eljárásoknak és pereknek, addig az államszocializmusban ilyenekre ritkán került sor, ami azonban nem azt jelenti, hogy a sajtó az utóbbi időszakban nagyobb szabadságnak örvendhetett volna.

A szerzők a szakirodalom feldolgozásán túl igyekeztek levéltári forrásokat is megszólaltatni. A források meglététől függően ez hol jobban, hol kevésbé sikerült. Elsősorban a sajtóirányítás központi szerveinek levéltári anyagait vonták vizsgálat alá, így különösen a Magyar Országos Levéltár, a Hadtörténeti Levéltár és Budapest Főváros Levéltára vonatkozó fondjait. A magyar sajtó történetének kutatója egyidejűleg találkozik a források bőségével és hiányával. A sajtóirányítás Magyarországon hagyományosan a miniszterelnökséghez tartozott. Sajnálatos módon a miniszterelnökség sajtóosztályának anyagai jelentős részben megsemmisültek, az első világháború idejéből, majd a ’20-as, ’30-as és a ’40-es évekből csak igen szórványosan maradtak fenn. A belügyminisztérium, a külügyminisztérium és az igazságügyi minisztérium sajtóval kapcsolatos állománya csak részben pótolja a miniszterelnökség hiányzó anyagait. Másrészt viszont a felsorolt minisztériumok sajtótörténeti forrásainak vertikálisan és horizontálisan is nagyobb merítéssel végzett feltárása hosszabb kutató munkát tesz szükségessé. Az állampárti időszak sajtótörténetének kutatója pedig fokozottan azzal a nehézséggel találja szemben magát, hogy a sajtó és a hatalom viszonya, a sajtószabályozás, a sajtóellenőrzés elsősorban nem jogszabályokból, határozatokból és egyéb dokumentumokból bontakozik ki, hanem azon mechanizmus feltárásából és megértéséből, amely biztosította, hogy a rendszerrel nem konform sajtótermékek el se jussanak a közönséghez, sőt sok esetben létre se jöjjenek.

Források nélkül nem lehet történelmet írni. A történész azonban azokkal kénytelen beérni, amelyek rendelkezésére állnak. A fennmaradt források megszabják a múlt kutatójának lehetőségeit és irányítják a figyelmét. Ez kényszerűen odavezet, hogy sokszor kevésbé jelentős dolgok kerülnek reflektorfénybe, míg a jelentősebbek adott esetben – források hiányában – a háttérben maradnak. Ezzel a szinte kiküszöbölhetetlen nehézséggel jelen kötet szerzői is szemben találták magukat.

A kötet készítői tisztában vannak azzal, hogy e könyv nem pótolja a magyar sajtótörténet megíratlan fejezeteit, csak adalékként tud – reményeik szerint – a meglévő hiányosságok pótlásához hozzájárulni.

I. A sajtó szabadsága a „nagyháború” éveiben (1914–1918)

Paál Vince

1. Az 1914. évi sajtótörvény

Az 1914-es esztendő, az első világháború kezdetének éve a sajtótörténet szempontjából is jelentős eseményt hozott. Ekkor került 14-es sorszámmal a Törvénytárba az addig érvényes 1848-as sajtótörvényt leváltó új sajtótörvény.

Az belga mintára megalkotott 1848. évi XVIII. törvénycikk a jó fél évszázad alatt sok tekintetben idejétmúlttá vált, és az időközben elfogadott büntető törvénykönyvek és az azokkal kapcsolatos egyéb törvények számos paragrafusát helyezték hatályon kívül, úgyhogy 1900-ra a 48-as sajtótörvény 45 cikkelyéből már csak 22 volt érvényben. Az új sajtótörvény azonban, amelyet csak hosszú vajúdás után fogadtak el – elődjéhez hasonlóan –, kinyilvánította, hogy „Sajtó útján mindenki szabadon közölheti és terjesztheti gondolatait”. A közvélemény – enyhén szólva – nem fogadta osztatlan örömmel az új szabályozást, de ez az 1848. évi sajtótörvényről is ugyanúgy elmondható volt. Az új törvényt belföldön és külföldön egyaránt heves támadások érték, a kortársak közül sokan azt mondták róla, hogy az nem törvény a sajtóról, hanem „törvény a sajtó államosításáról”. Kritikusai nem annyira szakmai érveket hoztak fel ellene, hanem inkább ideológiai alapon a kormánnyal való szembenállásuk fejeződött ki elutasító magatartásukban. A törvény készítői sem tagadták, hogy az megszorításokat tartalmaz a korábbi helyzethez képest, de ezt azzal magyarázták, hogy a sajtó megnövekedett súlya a véleményformálók felelősségét is megnövelte, ennek pedig a törvényi konzekvenciáit is le kell vonni, vagyis a kialakult kapitalista, vállalkozói sajtót adminisztratív keretek közé kell helyezni.3

Az új sajtótörvény egységes szövegbe foglalta a terjesztésre, a zsaroló (revolverező) újságírásra vonatkozó rendelkezéseket, amelyekről addig külön jogszabály szólt. A törvény legfontosabb rendelkezései az alábbiak voltak:

Bevezette a helyreigazítási jogot, amely a törvény ellenzői körében talán a legnagyobb ellenállást váltotta ki. Az (a hatóság vagy személy), akiről időszaki lap (az egy hónapot meg nem haladó időközökben megjelenő hírlap vagy folyóirat) nyíltan vagy burkoltan „valótlan tényeket” közölt vagy „való tényeket hamis színben” tüntetett fel, helyreigazító nyilatkozat közzétételét követelhette, amelyet a sértő közleménnyel azonos helyen és nyomással, díjtalanul és változtatás nélkül kellett lehozni, amennyiben nem volt annál nagyobb terjedelmű, és csak a tényszerű cáfolatot tartalmazta. A törvény a helyreigazítási joggal való visszaélés büntetését is elrendelte.

Szabályozta a sajtótermékek terjesztését (engedélyhez kötötte az utcai árusítást, más néven a kolportázst). A sajtótermék utcai terjesztéséhez az érintett törvényhatóság engedélyére volt szükség, több törvényhatóság vagy az ország egész területére a belügyminiszter adhatott engedélyt. A Magyar Szent Korona Országainak területén kívül kiadott sajtótermékek utcai terjesztését is a belügyminiszter engedélyezhette. A terjesztést csak olyan személyek végezhették, akik ehhez az illetékes rendőrhatóságtól igazolványt kaptak. Az igazolvány kiadásánál előnyben kellett részesíteni azokat, akik nehezebb testi munkára nem voltak képesek. A külföldön előállított sajtótermékek terjesztését a kormány közérdekből betilthatta. A közerkölcsöt és a közrendet sértő, különösen valamely nemzetiség, osztály vagy hitfelekezet ellen gyűlöletet keltő, vagy a családi élet belső ügyeit – a köz érdeke nélkül – tárgyaló sajtótermékek engedélyezését a törvény tiltotta. Időszaki lapoknak utcai terjesztésre szánt egyes számait a kiadó a terjesztés megkezdésével egy időben az időszaki lap kiadásának helye szerint illetékes hatóságnál volt köteles bemutatni. A korábbi sajtótörvény rendelkezéséhez hasonlóan az előállító nyomda- vagy kőnyomdavállalat tulajdonosa köteles volt a sajtótermék egy példányát az illetékes királyi ügyészségnek a terjesztés megkezdésével egyidejűleg megküldeni.

A törvény részletesebben szabályozta a fokozatos felelősség elvét. Korábban ugyanis bevett gyakorlattá vált, hogy a sajtó útján elkövetett – főleg becsületsértési és rágalmazási – ügyekben a szerzőt büntették, miközben a cikket a kiadó megbízásából írta. A szerző viselte a felelősséget, a kiadó pedig – megbújva a szerző háta mögött – adott esetben jelentős bevételre tett szert az inkriminált sajtóközlemény révén (ez volt az ún. stróman-rendszer). Az új sajtótörvény bevezette a fokozatos(/lépcsőzetes) felelősségi rendszert. E szerint a sajtó útján elkövetett bűntett, vétség vagy kihágás miatt elsősorban a szerző felelős. A szerző felelőssége a kiadóra hárult, ha a szerzőt nem lehetett felelősségre vonni, vagy ha a sajtóterméket a büntető törvénybe ütköző tartalommal egyenesen a kiadó rendelte meg. Időszaki lapok közleményeiért elsősorban a szerző felelt, ha ő nem volt sajtójogi felelősségre vonható, a felelős szerkesztőt terhelte felelősség. Az időszaki lap szerkesztőjének felelőssége a kiadóra hárult, ha a szerkesztőt nem lehetett sajtójogi felelősségre vonni, vagy ha a közleményt egyenesen a kiadó utasítására tették közzé. Ha a közleményt sajtó útján a szerző beleegyezése nélkül tették közzé, szerzőnek a közlőt kellett tekinteni. Ily esetben a szerző nem volt büntethető. Sajtóközlemény átvétele esetében szerzőnek az átvevőt kellett tekinteni. Ez a felelősségi rendszer tehát pontosan felállította a felelősségre vonható személyek sorát, és mindig csak egy valaki viselte a sajtójogi felelősséget. (Amint a későbbi gyakorlat megmutatta, nem küszöbölte ki azonban továbbra sem a sajtójogi felelősséggel való visszaélés lehetőségét, ezért a felelősség újraszabályozásának kérdése a két világháború közötti időszakban ismételten felmerült.)

Ugyancsak a kiadókra nézve jelenthetett terhet a sajtóbeli közleménnyel okozott kár megtérítésének kötelessége, olyan esetekben is, amikor a sajtóközlemény tartalma egyébként nem volt bűncselekmény. A sajtótörvény életbelépésekor a nagyobb kiadók bevezették a „házi cenzúrát”, amennyiben külön jogi szakértővel vizsgáltatták át a kefelevonatokat annak kiszűrésére, hogy valamely sajtótermék tartalma ne adjon okot helyreigazítási kérelemre, illetve ne alapozzon meg kártérítési jogosulságot.4

A törvény egyik további jelentős újítása volt, hogy szabályozta az időszaki lap kiadója és szerkesztőségének tagjai közötti jogviszonyt is, az újságírók mint munkavállalók érdekeinek fokozottabb figyelembevételével. Az újságírók és munkaadóik viszonyáról addig az ipartörvény rendelkezett, amelynek értelmében az újságírók jogállása a kereskedősegédekével volt azonos. A sajtótörvény az értelmiségi foglalkozás rangjára emelte az újságírói hivatást,5 amennyiben kimondta, nem lehet felmondani az újságírónak akkor, ha azért tagadja meg valamely közlemény megírását, „mert az időszaki lap olyan politikai irányt kezd támogatni, amelynek szolgálatára magát sem a szerződés megkötése alkalmával, sem később nem kötelezte” (59. § 3. pont).6

A törvény előírta, hogy az ország területén előállított minden sajtóterméken a nyomtatás helyét és a nyomda- vagy egyéb többszörösítő vállalat tulajdonosának, továbbá a sajtótermék kiadójának nevét, időszaki lapokon pedig még a felelős szerkesztő nevét is fel kell tüntetni.

Időszaki lap indításához sem kellett engedély, de az indulás előtt 15 nappal a lap legfontosabb adatait az illetékes törvényhatóságnál be kellett jelenteni (a kiadó nevét és címét, a felelős szerkesztő nevét és lakását, a nyomda- vagy más többszörösítő vállalatot, a lap címét, alakját, megjelenésének helyét, és ha előre meg volt határozva, a megjelenés időszakát is, a lap (politikai, társadalmi, tudományos stb.) jellegét, azt a helyet, ahonnét a terjesztés megindul). Az adatokban bekövetkezett változást 2 napon belül kellett az illetékes hatóság tudomására hozni. A bejelentési kötelezettség elmulasztása vagy valótlan adatok megadása vétségnek minősült és büntetést vont maga után. Politikai időszaki lapok esetében továbbra is óvadékot kellett letenni, amely a sajtótermék tartalma miatt esetleg kirótt pénzbüntetés, bűnügyi költség és kártérítés fedezésére szolgált. A biztosíték összege hetenkénti legalább ötszöri megjelenés esetén Budapesten ötvenezer, vidéken húszezer korona, más esetekben Budapesten húszezer, vidéken tízezer korona volt.

A sajtóról szóló 1914. évi XIV. tc. értelmezésében sajtóvétség nincs, csak sajtó útján elkövetett vétség. Az addigi jogszabályok nem tettek különbséget az olyan bűncselekmények között, amelyeket a sajtó igénybevételével követtek el (pl. titok elárulása, zsarolás stb.) és olyanok közt, amelyeknek a tartalma valósította meg a bűncselekményt (pl. rágalmazás, izgatás stb.). Az első esetben az büntetendő, hogy valamely közleményt közzétettek, az utóbbi esetben ellenben maga a közlemény. A bírói gyakorlat a sajtójogi felelősséget már addig is többnyire az utóbbira alkalmazta, de ez az álláspont következetesen nem érvényesült. Azoknál a bűncselekményeknél, amelyek esetében a sajtó csak az elkövetés eszközeként szolgált, egyáltalában nem álltak fenn a sajtójog kivételes szabályozását megkívánó okok.7

A sajtótörvény fenntartotta továbbra is az esküdtbíráskodást, de a sajtó útján elkövetett közszeméremsértést kivette hatálya alól, és a királyi törvényszékek hatáskörébe utalta. Az esküdtszékek működését azonban az ország területének nagy részén 1914-ben, a háború kitörésekor felfüggesztették. Majd a Huszár-kormány 1919 decemberében „ideiglenesen” felfüggesztette az esküdtbíróságokat, ami aztán végérvényesnek bizonyult.8

Arra a kérdésre, hogy az új sajtótörvény mennyiben váltotta volna be létrehozóinak reményeit, vagy mennyiben igazolta volna kritikusainak aggodalmait, nem tudjuk a választ, hiszen néhány hónappal április 12-ei hatálybalépését követően kitört az első világháború. Ez pedig azzal járt, hogy a kivételes hatalomról szóló 1912. évi LXIII. tc.-ben kapott felhatalmazással élve a kormány rendeletek sorával szűkítette a sajtó addigi szabadságát. (Az 1914-es sajtótörvény – amint látni fogjuk – az első világháború után sem érvényesült sohasem korlátozás nélkül, hogy aztán 1959-ben – egészen más körülmények között – végleg hatályon kívül helyezzék.)

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.