DOLORES REDONDO

Áldozat a viharnak

NAVARRA trilógia III.

2016

A mű eredeti címe:

Ofrenda a la tormenta

Fordította: Szelivánov Júlia

Ofrenda a la tormenta © by Dolores Redondo Meira, 2014

By Agreement with Pontas Literary & Film Agency

© Szelivánov Júlia, Hungarian Translation 2016

© Trivium Kiadó 2016

Minden jog fenntartva!

Jelen kiadvány nem másolható sem részben, sem egészben a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül! Engedély nélkül tilos információs rendszerben tárolni, elektronikus, mechanikus, fényképészeti vagy egyéb módon reprodukálni. Továbbá nem engedélyezett az internetes fájlcserélők segítségével történő – és egyéb technológiát alkalmazó – megosztás, internetes közlés, sokszorosítás; valamint a nyilvános helyen történő felolvasás és előadás. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Tel./fax: (1) 248-1263

konyvek@triviumkiado.hu

www.triviumkiado.hu

A kiadó tagja az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének

Felelős kiadó: Zádor Zsolt

Főszerkesztő: Szaniszló Julianna

Szerkesztő: Sándor Anna

Nyomdai előkészítés: Infoartnet Kft., Nagy Zoltán

Fedélterv: Graph Zeppelin

ISBN 978-615-5334-89-4

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

Eduardónak, mint minden, amit csinálok.

Ángela nénémnek és az össze büszke nőnek a családomból,
akik mindig meg tudták tenni, amit tenniük kell.

És mindenekelőtt Ainarának.

Nem tudok igazságot szolgáltatni neked,
de legalább megemlékezem a nevedről.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm a Navarrai Rendőrségnek és különösen az elizondói rendőrőrsnek, hogy hűek maradtatok jelszavatokhoz, ami az enyém is: AURRERA!{1}

Iñaki Cíának szívélyes együttműködéséért, de elsősorban csodálattal az elhivatott munkájáért; Patxi Salvadornak a ballisztikai és robbanóanyagokkal kapcsolatos tanácsadásáért: hála neki, ma halálos fegyver vagyok.

A Pamplonai Csendőrség Nyomozóhatósága parancsnokának és csapatának szíves és értékes segítségükért.

Szívből jövő köszönet Silvia Sesének, aki a kiadóm is.

Alba Fité barátnőmnek (aki mindent elér) elszánt hatékonyságáért.

A kedves Anna Soler-Pontnak, az ügynökömnek és tanácsadómnak, aki a leginkább gondomat viseli nekem, a rossz zsarunak.

José Ortega de Unoynievének az informatikai tanácsaiért. Már kapiskálom!

Fernando El Casino de Elizondónak, amiért megosztotta velem a rítusok és hagyományok szépségét. Nem szabad hagyni, hogy ez feledésbe merüljön.

A bűnügyi helyszínek takarításáért felelős Amalur és 24-7 cégnek, amiért készséggel felfedték érzékeny munkájuk rejtett részleteit.

Köszönet a baztáni kereskedői társaságnak, a Bertan Baztánnak szimpátiájukért és elkötelezett munkájukért.

John Foster különleges ügyöknek.

És nem lehet másképp: köszönet az Úrnőnek, a nagyasszonynak, Marinak, amiért jó vetést ihletett és csodálatos aratást hozott.

– Soha sincs késő Dorian. Térdepeljünk le, próbáljuk meg,
hátha eszünkbe jut egy imádság. […]–
Ezek a szavak nekem semmit sem jelentenek.

(Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe)

Minden, aminek van neve, létezik.{2}

(Baztáni népi hiedelem, José Miguel Barandiarán
Boszorkányság és boszorkányok című gyűjtéséből)

Trust I seek and I find in you
Every day for us something new
Open mind for a different view
And nothing else matters

(Metallica: Nothing Else Matters)

1

A kredencen álló lámpa meleg, rózsaszínes fénnyel árasztotta el a szobát. A fény különböző árnyalatokkal gazdagodott, ahogy átszűrődött a lámpaernyő finom tündérmintáin. A polcokon egy egész plüssállat-kollekció figyelte csillogó szemekkel a betörőt, aki némán szemlélte a szendergő csecsemő arcát. Fülelte a bekapcsolt televízió zaját a szomszéd szobából és a kanapén alvó asszony hangos légzését, nézte, ahogy a képernyő hideg fénye megvilágítja az arcát. Tekintetével végigpásztázta a hálót, alaposan szemügyre véve a részleteket, szinte megigézte a pillanat, mintha ezzel hatalmába kerítené, mindörökre megőrizné és folyton megújuló kinccsé változtatná azt a percet. Afféle derűs mohósággal szívta magába a tapéta finom mintáját, a bekeretezett fényképek és a pelenkával meg a kislány ruhájával megtöltött utazótáska látványát, s tekintete végül megállt a bölcsőn. Részegséghez hasonló érzés öntötte el a testét, és a gyomorszája környékén émelygést tapasztalt. A gyermek háton aludt, bársonyos pizsamában, derékig betakarva virágos paplannal, amit a betörő lehúzott, hogy teljes egészében lássa a kislányt. A csecsemő felsóhajtott álmában, rózsás ajkai közül nyál csordult ki, és nedves nyomot hagyott arcocskáján. Tömzsi tenyere megremegett a feje mellett, majd ismét mozdulatlan maradt. A betolakodó felsóhajtott, s hirtelen gyengédséghullám öntötte el a csecsemő illatától; csak egy pillanatig tartott, de elég volt ahhoz, hogy ismét jól érezze magát. Kezébe vette a plüssállatot, amely néma őrszemként ült a bölcső lábánál, és szinte érezni lehetett a figyelmességet, amellyel valaki odahelyezte. Fehér szőrű, apró fekete szemű, pocakos jegesmedve volt. Kusza piros masni övezte a nyakát, és lelógott egészen a hátsó lábáig. A betörő végigsimította az állatot, élvezte puhaságát, az orrához emelte, majd belefúrta arcát a mackó hasába, hogy beszippanthassa az új és drága játék illatát.

Érezte, hogy a szíve hevesen nekiiramodik, a bőrét gyöngyöző verejték lepte el, mély levegőket vett. Hirtelen haragra gerjedt, dühösen elrántotta arcától a játékmackót és határozott mozdulattal rányomta a gyermek arcára és orrára. Majd odaszorította.

A csöppnyi kezek felfele kalimpáltak, egyik ujjacskája hozzáért a betolakodó csuklójához, és egy pillanat múlva úgy tűnt, mintha mély, egészséges álomba merülne, ahogy összes izma ellazult, és tengeri csillag formájú tenyere a lepedőre hanyatlott.

A betörő elvette a játékot, és megfigyelte a csecsemő arcát. Semmiféle szenvedést nem tükrözött, csak enyhe pír jelent meg a homlokán a két szeme között, talán a mackó orrának nyoma lehetett. Arca már nem fénylett, és a betolakodónak olyan érzése támadt, mintha üres burok előtt állna, és ez az érzés nőttön-nőtt, ahogy ismét az arcához emelte a játékot, hogy beszívja a gyerekillatot, amely most a lélek leheletével gazdagodott. Az illat olyan erős és édes volt, hogy szeme könnybe lábadt. Hálásan felsóhajtott, megigazította a mackó masniját, és visszahelyezte a bölcső lábához.

Hirtelen sietni kezdett, mint aki rájött, milyen sokáig időzött ott. Csak egyszer fordult meg. A kis lámpa fénye együtt érzően világította meg a többi tizenegy szempárt: a plüssállatkák szörnyülködve meredtek rá a polcról.

2

Amaia húsz perce figyelte a házat a kocsiból. Leállított motorral, az üvegen kirajzolódó párától és a kint szakadó esőben csak elmosódottan jelentek meg a sötét redőnyök körvonalai.

Kis autó állt meg a kapunál, egy fiú szállt ki és kinyitotta az ernyőt, majd a műszerfalhoz hajolt, elővett egy füzetet, megnézte és visszadobta a kocsiba. Hátravonult, kinyitotta a csomagtartót, elővett belőle egy lapos csomagot és a bejárat felé indult.

Amaia akkor érte utol, amikor a fiatalember megnyomta a csengőt.

– Elnézést, ön kicsoda?

– Szociális munkás vagyok, mindennap hozzuk neki az ebédet és a vacsorát – mutatott a műanyag tálcára, amit a kezében tartott. – Nem tud kijárni és nincs senkije, aki gondját viselné – magyarázta. – Ön rokon? – érdeklődött reménykedve.

– Nem – felelte Amaia. – A navarrai rendőrségtől vagyok.

– Ó… – A fiú összes érdeklődése elillant.

Ismét becsöngetett és a kapu rácsaihoz közelítve bekiabált:

– Yáñez úr, Mikel vagyok, szociális munkás, emlékszik? Hoztam az ételt.

Az ajtó kinyílt, még mielőtt a fiú befejezte volna mondanivalóját. Yáñez beesett, hamuszürke arca tűnt fel.

– Persze, hogy emlékszem, nem vagyok szenilis… És mi az ördögért ordítozik? Süket sem vagyok – zsörtölődött.

– Természetesen nem, Yáñez úr – mosolygott a fiatalember, és benyitott, megkerülve a férfit.

Amaia megkereste rendőrigazolványát.

– Nem szükséges – szólt a férfi, miután felismerte, és odébb lépett, hogy beengedje a felügyelőnőt.

Yáñez kordnadrágot és vastag pulóvert viselt, ami fölé bolyhos köpenyt öltött, amelynek a színét Amaia nem tudta meghatározni a szórt derengésben, ami egyetlen fényforrásként a félig nyitott ajtókból szűrődött ki. Követte a férfit a konyha felé, ahol egy neoncső egyet-kettőt pislogott, mielőtt felkapcsolódott volna.

– De Yáñez úr! – kiáltott fel elég hangosan a fiú. – Hiszen tegnap nem is vacsorázott! – A nyitott hűtő előtt ki-be pakolta az átlátszó nejlonba csomagolt ételt. – Tudja, hogy fel kell jegyeznem. Ha az orvos leszidja, nekem ne panaszkodjon! – Hanghordozása olyan volt, mintha egy kisgyerekkel beszélne.

– Azt jegyzel fel, amit akarsz – morgott Yáñez.

– Nem ízlett a szószos tőkehal? – Meg sem várta a választ és folytatta: – Ma csicseriborsót hoztam hússal és joghurtot, vacsorára tortillát és levest, desszertnek pedig piskótát. – Megfordult és ugyanarra a tálcára visszatette az érintetlen ételt, lehajolt a mosogató alá, kivette a kis szemeteszsákot, amelyben láthatóan csak néhány csomagolópapír lapult, majd elindult az ajtó felé, ismét megállt a férfi előtt és túl hangosan így szólt: – Jól van, Yáñez úr, ennyi, jó étvágyat és holnap ismét jövök!

Biccentett Amaiának és kilépett. Yáñez megvárta, hogy hallja, amint becsukódik a bejárati ajtó, és akkor szólalt meg.

– Mit szól? Ma még tovább maradt, egyébként húsz másodpercig sem időz, még be sem lép, már menne is el – dohogott, majd eloltotta a villanyt. Amaia szinte sötétben maradt, miközben a férfi a nappali felé tartott. – Ettől a háztól égnek áll a haja, nem is okolom emiatt, valóban olyan, mintha egy temetőben járna az ember.

A bársonnyal bevont kanapét félig eltakarta az ágynemű, két nehéz paplan és egy párna. Amaia úgy vélte, a férfi ott alszik, sőt, élete nagy részét azon a kanapén tölti. A lepedő morzsás volt és egy száraz, narancssárgás folt is éktelenkedett rajta, talán tojásé. Yáñez a párnára támaszkodva ült és Amaia alaposan szemügyre vette. A férfit egy hónapja látta a rendőrkapitányságon, a kora miatt kellett házi őrizetbe venni az ítélethirdetésig. Lefogyott, arcának kemény, bizalmatlan kifejezése olyannyira jellegzetessé vált, hogy egy őrült aszkéta benyomását keltette. Haja még mindig rövid volt és meg is borotválkozott, de a köpenye és a pulóvere alól kivillant a pizsama. Amaia eltöprengett, vajon mióta hordhatja. A házban dermesztő hideg volt, az ismerős érzés, amikor napok óta nem fűtenek. A kanapéval szemben a kialudt kandalló állt, rajta egy viszonylag új síkképernyős tévé – majdnem akkora, mint maga a kandalló – világította be a szobát jeges, kék fényével.

– Kinyithatom az ablaktáblákat? – indult Amaia az ablak felé.

– Azt csinál, amit akar, de mielőtt elmegy, hagyjon mindent úgy, ahogy előtte volt.

Amaia bólintott, széttárta a fa spalettákat, hogy beengedje a gyér baztáni fényt. A férfi felé fordult, aki összes figyelmét a tévének szentelte.

– Yáñez úr!

A férfi a képernyőre koncentrált, mintha Amaia ott sem lenne.

– Yáñez úr…

Szórakozottan és kissé idegesen nézett rá.

– Szeretnék… – mutatott a folyosó felé – egy pillantást vetni…

– Tegye csak – intett a férfi –, azt néz meg, ami jólesik, csak arra kérem, ne forgasson fel mindent! Amikor a rendőrök elmentek, az egész ház a feje tetején állt, és sok munkámba került, mire visszapakoltam a tárgyakat a helyükre.

– Természetesen…

– Remélem, ön is olyan belátó lesz, mint a rendőr, aki tegnap járt itt.

– Tegnap itt járt egy rendőr? – képedt el Amaia.

– Igen, nagyon kedves volt, még tejeskávét is csinált, mielőtt elment.

A háznak csak egy szintje volt, a konyhán és a kis nappalin kívül három hálószoba és egy méretes fürdőszoba helyezkedett el benne. Amaia kinyitotta a szekrényeket és átkutatta a polcokat, ahol borotválkozáshoz használt kellékeket, vécépapírtekercseket és néhány gyógyszert talált. Az első hálót nagy franciaágy foglalta el – ahol úgy tűnt, senki sem aludt –, virágmintás takaró borította és illett a fakó függönyhöz, amihez évek óta senki sem nyúlt. Az öltözőasztalkán és az éjjeliszekrényeken horgolt terítők, s ez még inkább az időutazás benyomását keltette. Minden bizonnyal Yáñez felesége dekorálta ízlésesen még a hetvenes években, és a férje azóta nem nyúlt hozzá. A képtelen színű műanyag virágvázák szürreális benyomást tettek Amaiára, mintha csak egy szobát ábrázoló festményben találta volna magát, amilyenekre néprajzi múzeumokban bukkan az ember: hidegek és barátságtalanok, akár egy sír.

A második háló üresen állt, kivéve egy ósdi varrógépet az ablaknál, mellette egy fonott kosárral. Pontosan emlékezett rá a helyszíni szemle jegyzőkönyvéből, de még így is levette a fedelét, hogy szemrevételezze az anyagmaradékokat, amelyek közt felismerte a nappali függönyeinek élénkebb, fényesebb darabját. A harmadik helyiség a gyerekszoba volt, így nevezték a jegyzőkönyvben, hiszen erre használták: egy tíz-tizenkét esztendős fiú szobája. Egyszemélyes ágy, tiszta fehér takaróval letakarva. A polcokon gyerekkönyvek – Amaia emlékezett, hogy ő is olvasta ezeket – és játékok, szinte mindegyikük összerakós: hajók, repülők és fémautók gondos gyűjteménye, egy porszem nélkül. Az ajtó mögött egy klasszikus Ferrari-modellt ábrázoló poszter, az íróasztalon régi szöveggyűjtemények és egy gumival átkötött futballos matricagyűjtemény. Amaia a kezébe vette a matricákat és látta, hogy a gumi kiszáradt és foszlányai rátapadtak a színtelen lapokra. Amaia visszatette a csomagot a helyére, és gondolatban összehasonlította a hideg szobát Berasategui pamplonai lakásának rendezettségével. A házban még két helyiség volt: egy kis mosókonyha és egy jól felszerelt fáskamra, ahol Yáñez a mezőgazdasági eszközeit őrizte, néhány faládában pedig krumplit és hagymát tartott. Egy sarokban a bejárati ajtó mellett egy gázmelegítő állt, amit sosem gyújtottak be.

Amaia elhúzott egy széket az asztaltól, és a férfi és a televízió közé helyezte.

– Fel szeretnék tenni néhány kérdést.

A férfi kezébe vette a mellette heverő távirányítót és lekapcsolta a készüléket. Néma várakozással szemlélte Amaiát, azzal a keserűen dühös arckifejezéssel, amit a felügyelőnő az elejétől fogva kiszámíthatatlanként határozott meg.

– Beszéljünk a fiáról!

A férfi vállat vont.

– Milyen volt a kapcsolatuk?

– Jó fiú volt – felelte túl gyorsan –, mindent megtett, amit egy jó fiútól el lehet várni.

– Például?

Ez alkalommal gondolkodnia kellett.

– Nos, pénzt adott, néha bevásárolt, ételt hozott, ilyesmi…

– Nekem erről más információm van, az a hír járja a faluban, hogy a felesége halála után külföldre küldte a fiát tanulni, és ő évekig erre sem nézett.

– Tanult, sokat tanult, két diplomát és egy mesterfokozatot is szerzett, a klinikán ő az egyik legjelentősebb pszichiáter…

– Mikor kezdett itt sűrűbben megjelenni?

– Fogalmam sincs, talán egy éve.

– Előfordult, hogy az ételen kívül mást is hozott, esetleg olyasmire kérte, hogy megőrizzen valamit itt vagy akár másutt?

– Nem.

– Biztos benne?

– Igen.

– Láttam a házat – nézett körbe Amaia. – Nagyon tiszta.

– Így kell fenntartanom.

– Értem, a fiának tartja fenn.

– Nem, a feleségemnek tartom fenn. Minden olyan, mint amikor ő elment… – Arcát viszolygó, fájdalmas grimasz torzította el, úgy maradt némán pár percig. Amikor könnyei végigcsordultak az arcán, Amaia megértette, hogy sír.

– Ez az egyetlen, amit megtehetek, minden mást rosszul csináltam.

A férfi tekintete szétszórtan vándorolt a tárgyakon, mintha rejtett választ keresne a polcokon és asztalokon található fakó díszeken, majd szemét Amaiára szegezte. Megfogta a lepedő szélét, beletemette arcát, pár másodpercig úgy maradt, majd dühösen elvette arcától, mint aki bünteti magát a gyengeségért, hogy sírt a nő előtt. Amaia szinte biztos volt abban, hogy a beszélgetésnek ott vége is szakad, de a férfi felemelte a párnát, amire támaszkodott, és kivett alóla egy bekeretezett fényképet, megigézve bámulta egy darabig, majd átnyújtotta Amaiának. A mozdulat visszaröpítette Amaiát az időben egy évvel korábbanra, egy másik szobába, ahol egy elkeseredett apa megölt lánya képét nyújtotta felé, amit egy hasonló párna alatt őrzött. Azóta nem találkozott Anne Arbizu apjával, de az emlék fájdalma, amit most egy másik férfiban látott, a szívébe nyilallt, és Amaia azon töprengett, milyen rokoni vonásokkal ruház fel két vadidegen embert a fájdalom.

Egy fiatal lány – nem lehetett több huszonöt esztendősnél – mosolygott a képről. Amaia elnézte néhány pillanatig, majd visszaadta a férfinak.

– Tudja, azt hittem, garantált boldogság vár ránk. Egy fiatal, szép, jóságos asszony… Amikor azonban megszületett a fiú, furcsaságokat figyeltem meg nála. Szomorú lett, már nem mosolygott, nem akarta a karjaiba venni a gyereket, azt mondogatta, nem áll készen arra, hogy szeresse, szerinte a fia is visszautasította, és én nem tudtam, hogyan segítsek rajta. Hiába hajtogattam, hogy ez ostobaság, hogyne szeretné majd a fia, egyre bánatosabb lett. Örökké búslakodott. De még így is makulátlan tisztaságot tartott a házban, minden nap főzött. Viszont sosem mosolygott, nem varrt, szabadidejében csak aludt, bezárta a spalettákat, ahogy én is teszem most, és aludt… Emlékszem, milyen büszkék voltunk, amikor megvettük ezt a házat, és ő olyan széppé varázsolta: kifestettünk, a cserepekbe virágot ültettünk… Jól mentek a dolgaink, azt hittem, semmi sem változik meg. De egy ház még nem otthon: a miénk sírbolttá vált… Most pedig rajtam a sor, ez az úgynevezett házi őrizet. Minden éjjelemet itt töltöm és képtelen vagyok aludni, érzem a feleségem vérét a fejem alatt.

Amaia figyelmesen szemügyre vette a kanapét. Kirítt a berendezés más tárgyai közül.

– Ugyanaz a kanapé, elküldtem a brokátoshoz, mert tiszta vér volt, ő ezzel az anyaggal vonta be, mert az eredetit már nem gyártják; ez minden, ami változott. Amikor azonban leheveredek, még érzem a huzat alól áradó vérszagot.

– Hideg van – szólt Amaia, ezzel próbálva palástolni remegését.

A férfi vállat vont.

– Miért nem gyújt be?

– Nem működik azóta, amikor egy éjszaka elment az áram.

– Azóta több mint egy hónap telt el. Végig fűtés nélkül volt?

Yáñez nem válaszolt.

– És a szociális munkások?

– Csak azt a tálcásat engedem be, a többinek az első napon megmondtam, hogy ha beteszik ide a lábukat, fejszével kergetem el őket.

– Kandallója is van, miért nem fűt be? Miért fagyoskodik?

– Nem érdemlek többet.

Amaia felállt, elment a fáskamráig, majd egy kosár fával és régi újsággal tért vissza. A kandalló fölé hajolt és kihamuzott, hogy helyet csináljon a hasáboknak. Elvette a gyufát a polcról és begyújtott, majd visszatért a helyére. A férfi tekintete a lángokba révedt.

– A fia szobája szintén nagyon jó állapotban van. Nehezen hiszem el, hogy egy hozzá hasonló ember ott aludna.

– Nem is aludt ott, néha ebédre jött, olykor itt vacsorázott, de sosem maradt éjszakára. Mindig elment és korán reggel tért vissza, azt mondta, jobban szereti a szállodát.

Amaia nem hitte el, már bizonyítékot is találtak rá: nem volt nyoma annak, hogy a falu bármely szállodájában, panziójában vagy motelében szállt volna meg.

– Biztos ebben?

– Azt hiszem, igen: már mondtam a rendőröknek, nem tudom száz százalékosan állítani, nincs olyan jó memóriám, mint ahogy azt a szociális munkásoknak mutatom, néha el-elfelejtek dolgokat.

Amaia elővette a mobilját – hallotta, hogy rezgett a táskájában –, és néhány elmulasztott hívást látott. Kikeresett egy fényképet, kinagyította a képernyőn és elkerülve, hogy ránézzen, megmutatta a férfinak.

– Ezzel a nővel jött?

– Az ön anyja.

– Ismeri? Látta az éjszaka?

– Nem, az elmúlt éjszakán nem láttam, de kiskorom óta ismerem az anyját, kissé megöregedett, de nem sokat változott.

– Jól gondolja meg, azt állította, rossz a memóriája.

– Néha elfelejtek vacsorázni, néha kétszer is vacsorázom, mert nem jut eszembe, hogy már ettem, de sosem felejtem el, ki jár a házamban. És az ön anyja sosem tette be ide a lábát.

Amaia kikapcsolta a telefont és a kabátja zsebébe csúsztatta. Visszatolta a széket a helyére és ismét becsukta a spalettákat, mielőtt elindult volna. Ahogy beült a kocsiba, mobilja ismét kitartóan vibrált. Amaia felhívott egy számot. Egy férfi mondta be a cég nevét a vonal túlsó végén.

– Igen, egy fűtőtest javítását szeretném kérni, az előző viharban ment tönkre – és bediktálta Yáñez címét.

3

Amaia leparkolt a lamiák kútjánál, felhúzta a kapucniját és átsétált a kis boltív alatt, amely a teret a Pedro Axular utcától választotta el. A zuhogó esőben is tisztán hallatszottak a kiáltások. Iriarte felügyelő arca tükrözte mindazt az aggodalmat és az eset sürgősségét, amely indokolta elszánt hívásait. Messziről intett neki, de rajta tartotta a szemét a csoporton, akiket próbált megakadályozni, hogy közelítsenek a járőrautóhoz, amelyben egy fáradt kinézetű férfi támasztotta fejét a vizesen gyöngyöző üvegnek. Két ügynök sikertelenül próbált felállítani egy rendőrségi kordont egy hátizsák körül, ami egy tócsa közepén hevert. Amaia megszaporázta a lépteit, hogy segítségükre siessen, miközben elővette a telefont, hogy erősítést kérjen. Azon nyomban két szirénázó autó hajtott át a Giltxaurdi hídon, amivel egy pillanatra elvonta a felbuzdult társaság figyelmét, és a sziréna hallatán elcsendesedtek.

Iriarte bőrig ázott, az eső patakzott az arcán, s miközben Amaiával beszélt, egyre törölgette a szemébe folyó vizet. Egyszer csak csodás módon megjelent Etxaide segédfelügyelő és egy óriási esernyőt nyújtott át nekik, majd csatlakozott a rendőrökhöz, akik próbálták megfékezni a csoportot.

– Felügyelő!

– A kocsiban ülő gyanúsított Valentín Esparza. A négy hónapos kislánya ma éjjel hunyt el, miközben nagymamája – az édesanyja anyukája – házában aludt. Az a helyzet, hogy a nagymama, Inés Ballarena tegnap jelentkezett a rendőrségen. A kislány első alkalommal maradt vele, mert a szülői pár évfordulót ünnepelt és elmentek vacsorázni. Az asszony nagyon fel volt villanyozva, még egy szobát is előkészített a gyereknek. Megetette cumisüvegből, lefektette és tévénézés közben elaludt a kanapén, bár megesküdött, hogy a babafigyelő készülék be volt kapcsolva. Zajra ébredt, megnézte a gyereket, és látta az ajtóból, hogy alszik, majd kívülről érkező recsegés ütötte meg a fülét. A földről jött, mint amikor valaki kocsival kavicsokra hajt, s ahogy kinézett az ablakon, egy autót látott elhajtani; nem figyelte meg a rendszámot, de azt gondolta, a vejéé, egy nagy szürke autó – szólt Iriarte bizonytalan mozdulattal. – Aztán megnézte az időt. Állítása szerint négy körül járt az idő, és azt hitte, hogy a fiatalok a buliból visszatérve megnézhették a házat, hogy lássák, ég-e a villany. A pár lakhelye közel esik, így nem volt ebben semmi szokatlan. Nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget. Visszatért a kanapéra és ott töltötte az éjszaka további részét. Amikor felébredt, furcsállotta, hogy a kislány nem kér enni, és amikor bement hozzá, holtan találta. Az asszonyt nagyon megrázta a történet, nem tud megbirkózni a bűntudatával, amikor azonban az orvos megállapította a halál beálltának időpontját, eszébe jutott, hogy ebben az időpontban felébresztette valami és meghallotta a kocsit a bejáratnál, illetve erősködik, hogy előtte volt valami zaj a házban, valószínűleg arra ébredt fel. Megkérdezte a lányát, de az azt mondta, hogy nagyjából fél kettőkor értek haza, és mivel egy ideje már nem ivott alkoholt, a bor és egy pohár töményebb ital teljesen elkábította. Amikor azonban a vejénél érdeklődött, az rosszul reagált, ideges lett és nem akart válaszolni, majd közölte, hogy minden bizonnyal egy másik párocska lehetett, akik nyugodt helyet kerestek; valószínűleg már volt példa ilyesmire. Az asszonynak más is feltűnt: a kutyák nem ugattak. Kettőt is tart az udvaron, és esküszik, hogy amikor idegen lép a portára, őrült csaholásba kezdenek.

– És ön mit intézkedett? – nézett Amaia a csoport felé, akik megszeppenve a rendőri jelenléttől és az egyre erősödő esőtől, egészen a hullaház ajtajáig hátráltak, körbevéve egy nőt, aki átölelt egy másikat, aki érthetetlen szavakat kiabált hisztérikusan, a sírástól fulladozva.

– A kiáltozó az anya, és a nagyanya öleli át – magyarázta Iriarte Amaia tekintetét követve. – Nos, az asszonyt eléggé megviselték a történtek, magából kikelve és folyamatosan zokogva mesélte nekem az eseményeket. Azt gondoltam, leginkább magyarázatot keres arra, amit nehéz ép ésszel felfogni. Első alkalommal bízták valaki másra a csecsemőt; az első unoka a családban, teljesen kikészült…

– De?

– De így is kihívtam a gyermekorvost. Hirtelen csecsemőhalál, semmi kétség. A kislány koraszülött volt, nem fejlődött ki rendesen a tüdeje, két hónapot a négyből kórházban töltött. Annak ellenére, hogy hazaengedték, ugyanez az orvos látta, mert megfázott: semmi súlyos, csak náthás volt, de egy ilyen kisgyereknél, aki ráadásul alacsony súllyal jött a világra, az orvos biztos volt a halál okában. Egy órája a nagymama ismét megjelent a rendőrségen. Úgy döntöttem, elkísérem, mert azt állította, hogy a gyereknek valami nyom van a homlokán, egy kis kör, mint egy gomb, és amikor ezt jelezte a vejének, az nem volt hajlandó erről beszélni és megrendelte a koporsót. Érkezésünkkor botlottunk bele a temetkezési vállalatnál, éppen kifele jött. Ezt a hátizsákot hozta, és én furcsállottam, ahogy tartja. – Iriarte összehúzta a karját a mellén, mutatva a mozdulatot, és közeledett a földön heverő vizes csomaghoz.

– Mindegy, fogalmam sincs, hogyan hordják a hátizsákot. Amikor megpillantott, elsápadt és futásnak eredt. A kocsijánál értem utol, és akkor elkezdett kiabálni, hogy hagyjuk békén, hogy végeznie kell.

– Végeznie… magával?

– Igen, úgy véltem, erről lehet szó, és a táskában esetleg fegyvert vihet.

A felügyelő a hátizsák mellé guggolt, és lemondva az esernyő oltalmáról, afféle válaszfalként odatette a földre. Széthúzta a cipzárt és meglazította a zsinórt rögzítő műanyag kapcsot. A sötét, ritkás pehely még láttatni engedte a gyermek kutacsait, arcának sápadtsága semmi kételyt sem hagyott, de az enyhén szétnyitott ajkak az élet illúzióját keltették, és egy örökkévaló pillanatig megbabonázták mindkettejüket. A bűvöletet a test fölé hajoló San Martín doktor törte meg. Iriarte összefoglalta az Amaiának is elmondottakat, miközben San Martín elővett a fertőtlenítő csomagjából egy vattapálcikát és hozzáfogott, hogy letisztítsa a gyerek orrnyergéről a vastag kenőcsöt.

– Milyen kicsi – szólt szomorúan a doktor. Iriarte és Amaia csodálkozva néztek rá. A doktor felocsúdott és a munkájára koncentrált. – Eléggé amatőr próbálkozás, hogy eltüntesse a megnyomódás jelét, ami valószínűleg akkor keletkezett, amikor a gyerek abbahagyta a lélegzést. És most, amikor megjelent a sápadtság, szabad szemmel is tökéletesen látható. Segítsenek! – kérte San Martín.

– Mit fog tenni?

– Az egész testet látnom kell – felelte a legtermészetesebb módon.

– Kérem, ne tegye! Ezek az emberek itt családtagok – intett Iriarte a temetkezési vállalat épülete felé –, köztük az anya és a nagyanya is, így is alig tudtuk visszafogni őket. Ha meglátják a gyerek holttestét a földön, teljesen eszüket vesztik.

Amaia San Martínra nézett és bólintott.

– A felügyelőnek igaza van.

– Addig viszont, amíg nem látom a boncasztalon, nem tudom megmondani önöknek, hogy vannak-e bántalmazásra utaló egyéb jelek. Rendkívül alaposan kutassák át a helyszínt; egy alkalommal hasonló esettel volt dolgom, és kiderült, hogy a párna gombja hagyott nyomot a csecsemő arcán. Szolgálhatok továbbá egy adattal, ami esetleg segíthet a kutatásban. – Kezét Gladstone táskájába mélyesztette és büszkén elővett egy apró digitális eszközt. – Ez egy digitális tolómérő – magyarázta, miközben széthúzta a fémpofákat és a gyermek homlokán található nyomra helyezte. – Íme – mutatott a kijelzőre –, 13,85 milliméter, ezt az átmérőt kell keresniük.

Felálltak és hagyták, hogy a technikusok betegyék a táskát egy hullazsákba, és amikor Amaia megfordult, néhány lépéssel odébb megpillantotta az őt figyelő Markina bírót, akit San Martín értesíthetett. A fekete esernyő alatt, a sűrű felhőkön átszűrődő szórt fényben a férfi arca komornak látszott, de így is észrevehetően csillogott a szeme, amint átható pillantással üdvözölte Amaiát. Ez mindössze egy töredékmásodpercig tartott, de Amaia így is bosszankodva fordult meg, hogy kiderítse, vajon Iriarte és San Martín is észrevette-e a jelenetet. San Martín utasításokat adott a technikusainak és közben összefoglalta az adatokat a mellette álló bírósági titkárnak, Iriarte figyelmét pedig a családtagok egyre hevesebb zúgolódása kötötte le, ami egy másodperc alatt dühödt kiabálássá fajult, ahogy az anya fájdalmas sikolyaihoz vegyülve válaszokat követeltek.

– Azonnal el kell innen vinni ezt az alakot – intett Iriarte a rendőröknek.

– Szállítsák egyenesen Pamplonába! – parancsolta Markina.

– Amint lehet, rendelek egy furgont Pamplonába, uraim, estére már ott lesz, de addig is a rendőrségre visszük. Ott találkozunk – búcsúzott el Iriarte Amaiától.

A felügyelőnő bólintott, kurtán biccentett Markinának, amint elhaladt mellette, és a kocsija felé indult.

– Felügyelőasszony… Várna egy percet?

Amaia megállt és visszafordult, de a bíró odasietett hozzá és fölé tartotta ernyőjét.

– Miért nem hívott? – Szavaiban nem volt rosszallás, s nem is kérdésként hangzott el; hanghordozása csábító felkérés volt, felhívás egy játékra.

A sötétszürke kabát és hasonló színű öltöny, a makulátlan fehér ing és a sötét nyakkendő nem volt jellemző Markinára; komoly, elegáns benyomást kölcsönöztek neki, ezt kissé ellensúlyozta a homlokára hulló tincs és a kifinomult hanyagsággal viselt kétnapos borostája. A férfi sármja az esernyő alatt mintha megsokszorozódott volna, bőre melegséget és drága parfümillatot árasztott, lázasan csillogó szeme és mosolya megragadta Amaiát.

Jonan Etxaide ott termett mellette.

– Főnök, a kocsik tele vannak. Elvisz a kapitányságig?

– Természetesen, Jonan – Amaia elbúcsúzott, és a segédfelügyelő oldalán elindult az autó felé. Nem fordult meg, de Etxaide egyszer megtette, és a még mindig mozdulatlan Markina neki is intett búcsúzóul.

4

A jól fűtött rendőrkapitányság nem hozta vissza a színt Iriarte arcára, a felügyelőnek csak arra maradt ideje, hogy átöltözzön.

– Mit mondott? Minek vitte magával?

– Egy szót sem szólt, a cella végében letelepedett a földre és csendben, mozdulatlanul összekuporodott.

Amaia felállt és az ajtó felé indult, de mielőtt kilépett volna, megfordult.

– És ön szerint? Mit gondol: ezt a magatartást a fájdalom váltja ki, vagy az illetőnek köze lehet a kislány halálához?

Iriarte rendkívül komolyan eltöprengett.

– Az igazat megvallva fogalmam sincs. Okozhatja – amint ön is mondja – a megrázkódtatás is, vagy talán így akarja elkerülni az újabb boncolást, hiszen rájött, hogy az anyósa gyanakszik. – Néhány másodpercre elhallgatott és komor tekintetét Amaiára emelte. – Nem tudok elképzelni annál borzalmasabbat, mintha valaki a saját gyermekének árt.

Amaia szeme előtt tisztán megjelent anyja ábrázata, mintha megidézték volna. Gyorsan elhessegette magától, és egy újabb kép úszott be: Fina Hidalgóé, amint piszkos, zöldes körmével tépdesi a friss hajtásokat: „Van fogalma arról, mit jelent egy családnak, ha egy ilyen gyereket kell nevelnie?”

– Felügyelő, a kislány egészséges volt? Úgy értem, nem szenvedett valamiféle agyi károsodást, vagy volt esetleg egyéb fejlődési rendellenessége?

– Semmi azon túl, hogy kis súllyal született. A gyermekorvos szerint ép és egészséges baba volt.

Az elizondói rendőrség új épületének celláiban nem volt rács. Ehelyett vastag golyóálló üveg választotta el a letartóztatottak beazonosítására használt helyiséget, amit reflektorfény világított be, és így minden mozdulatot rögzíteni lehetett. Amaia végigment a folyosón a cellák előtt. Egyet kivéve mindegyik nyitva állt. A felügyelőnő az üveghez lépett és megpillantott egy férfit, amint a mosdókagyló és a vécé között kuporgott a földön. Karjával átfonta a térdét, az arca nem látszott. Iriarte beleszólt a belső kommunikációra használt készülékbe.

– Valentín Esparza! – szólította meg a férfit.

Az illető felemelte a fejét.

– Salazar felügyelőnő szeretne kérdezni tőled valamit.

A férfi ismét elrejtette az arcát.

– Valentín – szólt határozottabban Iriarte –, most bemegyünk, te pedig nyugodt maradsz, rendben?

Amaia Iriartéhoz hajolt:

– Bemegyek egyedül, ez kevésbé ellenséges, civilben vagyok és nő…

Iriarte bólintott és visszahúzódott a szomszéd celláig, ahonnan továbbra is láthatta és hallhatta, mi történik odaát. Amaia belépett és csendben megállt a férfi előtt, majd pár pillanat múlva megkérdezte:

– Leülhetek?

Valentín felemelte szórakozott tekintetét.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, zavarná-e, ha leülök – mutatott Amaia az egész fal menti felületet elfoglaló beépített padra, ami egyúttal ágyként is funkcionált. Az engedélykérés tiszteletet tükrözött, nem fogvatartottként vagy gyanúsítottként kezelték.

A férfi bólintott.

– Köszönöm – felelte Amaia és helyet foglalt. – Ebben a napszakban már fáradt vagyok. Nekem is van gyermekem, egy öthónapos kisfiú. Tudom, hogy tegnap elvesztette a kislányát.

A férfi felemelte a tekintetét.

– Milyen idős volt?

– Négy hónapos – hangzott a rekedt válasz.

– Nagyon sajnálom.

A férfi bólintott és nyelt egyet.

– Ma szabadnapom volt, tudja? És amikor megérkeztem, ez az őrület fogadott. Miért nem mondja el, mi történt?

A férfi felemelte az állát, arca kissé a kamera és a helyiséget bevilágító reflektor felé fordult. Komoly és fájdalmas volt, de nem bizalmatlan.

– A barátai nem mesélték el?

– Azt szeretném, ha ön mondaná el, engem az a verzió érdekel.

A férfi elhallgatott. Egy kevésbé tapasztalt kérdező azt hitte volna, hogy már meg sem fog szólalni, de Amaia várt.

– A lányom testét vittem.

A „test” szót használta, tehát elismeri, hogy halottról, és nem egy kislányról van szó.

– Hova?

– Hova? – A férfi elrévedt. – Sehova. Csak… szerettem volna még együtt lenni vele.

– Azt mondta, a holttestet vitte valahová, és a kocsijánál tartóztatták le. Hova indult?

A férfi hallgatott.

Amaia mással próbálkozott.

– Hihetetlen, mennyire megváltoztatja az életet egy csecsemő. Annyi minden történik, annyi odafigyelést igényel. Az enyémnek minden éjjel fáj a hasa, az utolsó szoptatásnál mindig két-három órát sír, és nem tudok mást tenni, minthogy a karomban tartom, és fel-alá járkálok a házban, hogy megnyugtassam. Néha eszembe jut, hogy nem csoda, ha valakinek elmegy az esze ettől az egésztől.

A férfi bólintott.

– Ez történt?

– Micsoda?

– Az anyósa azt mondta, hogy nála járt az éjszaka…

A férfi a fejét ingatta.

– … hogy látta az autóját elhajtani.

– Az anyósom téved. – A hangja kifejezetten ellenséges volt, ahogy felesége anyját megnevezte. – Képtelen megkülönböztetni a márkákat. Egészen biztosan egy párocska volt, akik arra jártak, hogy egy nyugis helyet keressenek… Tudja.

– Igen, igen, de a kutyák nem ugattak, tehát csakis valaki ismerősről lehetett szó. Továbbá az anyósa – hangsúlyozta szarkasztikusan – elmesélte, hogy a gyermeknek megnyomódott a homloka, s ennek semmi jele nem volt, amikor lefektette, továbbá biztos abban, hogy zajt hallott, és amikor kinézett az ablakon, egy távolodó autót látott.

– Ez a némber mindent megtesz, hogy ártson nekem. Sosem bírt. Kérdezze meg a feleségemet, vacsorázni voltunk és hazamentünk.

– Igen, a kollégáim már beszélgettek vele, de ez nem sokat segített; nem cáfolja önt, csak egyszerűen nem emlékszik rá.

– Igen, kicsit többet ivott, és már elszokott az ilyesmitől a terhességgel…

– Nehéz lehetett.

A férfi értetlenül nézett rá.

– Az utolsó évre értem, veszélyeztetett terhesség, pihenés, semmi szex, majd egy koraszülött, két hónap a kórházban, semmi szex, majd végül hazatér az összes gondjával-bajával, semmi szex…

A férfi mosolyszerű grimaszt erőltetett arcára.

– Tapasztalatból tudom… – folytatta. – És az évfordulójukon otthagyják a gyereket az anyósával, drága étteremben vacsoráznak, a harmadik pohártól a felesége teljesen kidől, hazaviszi, ágyba dugja és… Semmi szex. Még korán van. Bevágja magát a kocsiba, az anyósa házához hajt, hogy megnézze, minden rendben van-e. Odaér, az anyósa alszik a kanapén, ez kihozza a sodrából. Belép a gyerekszobába, rájön, mekkora teher az egész, hogy eddigi életének lőttek, hogy születése előtt minden sokkal szebb volt… És dönt.

A férfi rezzenéstelenül követte a szavait.

– Tehát megteszi, amit meg kell, és hazatér, viszont az anyósa felébred, és megpillantja a távolodó kocsit.

– Már mondtam, hogy az anyósom egy hárpia.

– Pontosan tudom, miről beszél, az enyém is az, az öné azonban okos is, észrevette a pontot a kislány homlokán, tegnap alig látszódott, de ma az igazságügyi orvosszakértő minden kétséget kizáróan megállapította, hogy a sérülést a bőr megnyomása okozhatta.

A férfi mélyet sóhajtott.

– Ön is látta, ezért megpróbálta krémmel eltüntetni a nyomot, hogy senki se vegye észre, mielőtt lezárják a koporsót, de a hárpia anyósa nem adta fel, s ezért döntött úgy, hogy elviszi a holttestet, a további kérdéseket elkerülendő… Talán a feleségéit? Valaki látta, hogy vitatkoznak a hullaház előtt.

– Ön semmit sem ért, azért veszekedtünk, mert ő el akarta hamvasztani a testet.

– És ön nem? Temetést szeretne? Ezért vitte el?

A férfinak eszébe juthatott valami.

– Mi lesz most a hullával?

Amaiának feltűnt a szóhasználat: helyes volt, de a hozzátartozók mégsem szoktak testként vagy hullaként utalni a számukra kedves családtagra; a „kislány” vagy a „gyerek” természetesebb lenne, vagy… ekkor jött rá, hogy nem is ismerte a nevét.

– Az igazságügyi orvosszakértő boncolást fog végezni, majd visszaadja a családnak.

– Nem szabad elégetni.

– Nos, ezt önöknek kell eldönteniük.

– Nem szabad elégetni, végeznem kell.

Amaia emlékezett Iriarte szavaira.

– Mivel kell végeznie?

– Végezni, mert egyébként semmi haszna nem volt az egésznek.

Amaia érdeklődése azonnal felélénkült.

– És mi haszna származna az egészből?

A férfi elhallgatott, és ismét magába szállt annak tudatában, mennyi mindent elmondott.

– Megölte a lányát?

– Nem – felelte.

– Tudja, ki tette?

Csend.

– Talán a felesége ölte meg a lányát…

A férfi mosolyogva rázta a fejét, mint aki az ötletet is nevetségesnek tartja.

– Nem ő.

– Akkor kicsoda? Kit vitt az anyósa házába?

– Senkit sem vittem.

– Én sem hiszem, ugyanis ön volt, ön ölte meg a lányát.

– Nem! – kiáltott fel a férfi. – Átadtam…

– Átadta? Kinek? Miért?

A férfi öntelten elmosolyodott.

– Átadtam… – hangja suttogássá halkult –, mint annyi mást… – Valami érthetetlent mormolt, és ismét eltakarta az arcát.

Noha Amaia még egy darabig elidőzött a cellában, tudta, hogy a kihallgatásnak vége, semmi mást nem fog megtudni. Szólt a házi telefonon, hogy nyissák ki kívülről az ajtót. Amikor kilépett, a férfi ismét hozzá fordult.

– Megtenne nekem valamit?

– Attól függ.

– Mondja meg nekik, hogy ne hamvasszák el.

Etxaide és Zabalza segédfelügyelő Iriartéval együtt várakozott a szomszéd helyiségben.

– Hallottak valamit abból, amit mondott?

– Csak annyit, hogy átadta. Nem értettem a nevet; megvan a felvétel, de nem hallható, csak az ajka mozgása látszik, de szerintem valójában semmit sem közölt.

– Zabalza, nézze meg, mit tehet a képi és hangfelvétellel, talán élesíthet rajta. Valószínűbb, amit a felügyelő is mond: az orrunknál fogva vezet minket, de mindenesetre próbáljuk meg. Jonan, Montesszel velem jöttök. Tényleg, merre jár Fermín?

– Az előbb rögzítette a családtagok vallomását.

Amaia kinyitotta az asztalon az útitáskáját és leellenőrizte, megvan-e minden szükséges.

– Meg kell majd állnunk, venni egy digitális tolómérőt. – Elmosolyodott, ahogy észrevette Iriarte kényszeredett arckifejezését. – Baj van?

– Ma szabadnapja volt…

– Ó, ezt már megoldottuk, nemdebár? – derült fel Amaia, majd fogta a táskát, s Jonan és Montes után indult, akik beindított motorral várták a kocsiban.

Dolores Redondo

A láthatatlan őrző

Navarra-trilógia 1. kötete

A legjobb spanyol regény 2013, Ezüsttoll-díj 2014

„Dolores Redondo a legutóbbi időszak egyik legnagyobb irodalmi meglepetése és üstököse. Megteremtette a detektívregény új típusát, amely ötvözi a pszichológiai thriller, a bűnügyi történet és a legenda elemeit.”

A spanyol krimitrilógia első kötete a baszk Pireneusokban fekvő Baztán-völgy falvainak sajátos világát mutatja be, melyben keveredik az ősi baszk mitológia, a kereszténység és a mágia. A thriller műfaj klasszikus elemein túl olyan természeti leírásokkal, pszichológiai elemekkel ötvözve, mellyel a műfaj kereteit feszegeti. Megjelenése után hazájában azonnal sikerkönyv lett, csak Spanyolországban 26 kiadásban jelent meg, azóta további 28 országban adták ki. A megfilmesítés jogait Peter Nadermann (A tetovált lány) és a Constantin Film (A parfüm; Pompeii) vette meg.

Egy kis navarrai településen kamaszlány meztelen holttestére bukkannak. A nyomok bonyolult indíttatású, misztikus elemekkel fűszerezett rituális gyilkosságra vallanak. Kiderül, a környéken sorozatgyilkos szedi áldozatait. Salazar felügyelőnő vállalkozik arra, hogy fényt derítsen az igazságra, ám közben harcba kell szállnia saját gyermekkori tragédiájában gyökerező félelmeivel. Ráadásul kollégái és nővére féltékenységével és saját médiumi képességeivel is szembesülnie kell. Ahogy a történetbe újabb és újabb szálak fonódnak, Amaia nemcsak hivatását teljesíti, de önnön problémáinak megoldásához is közelebb kerül.

A thriller, mitológia és családtörténet e keveréke teszi eredetivé a könyvet, és a végkifejletig fenntartja az olvasó érdeklődését.

Dolores Redondo

A csontok öröksége

Navarra-trilógia 2. kötete

A láthatatlan őrző szerzője a Navarra-trilógia második kötetével ismét a festői Baztán-völgybe kalauzolja az olvasót.

Elkezdődik az előző részből ismert Johana Márquez mostohaapjának bírósági tárgyalása. A pert figyelemmel kíséri a várandós Amaia Salazar felügyelőnő, aki egy évvel azelőtt felderítette a vidéket rettegésben tartó úgynevezett „basajaun-bűntetteket”. A tárgyalás napján a vádlott öngyilkosságot követ el és egyetlen szóból álló búcsúüzenetet hagy: „Tarttalo”. Az ezt követő bűncselekmények mindegyikénél megjelenik ez a misztikus aláírás. A völgyben ezek után rejtélyes templomgyalázások történnek, s ezekhez emberi csontokat használnak fel: mairu-besókról, azaz kereszteletlenül elhunyt gyermekek karcsontjáról van szó, amelyeket a baszk-navarrai hagyomány természetfölötti tulajdonságokkal ruház fel.

A felügyelőnő és csapata nekiáll a nyomozásnak, amely során nyilvánvalóvá válik, hogy nemcsak egy kegyetlen sorozatgyilkossal állnak szemben, hanem egy remek pszichológusi adottságokkal és kiváló képzettséggel rendelkező felbujtóval is, aki képes a végletekig manipulálni a kiszemelt áldozatokat.

A nyomozás során Amaia saját múltjának eddig ismeretlen részletei is előbukkannak, többek között egy elhallgatott ikertestvér.

A láthatatlan őrzőhöz hasonlóan e kötetnek is színes keretet ad a Pireneusok varázslatos mondavilága. A baszk mítoszok jóságos szellemei és a természeti erők itt is fontos szerepet töltenek be, és nemcsak munkájában, de anyaságának megélésében is segítik Amaiát.

Kedves Olvasónk!

Az 1991-ben alapított Trivium Kiadó teljes kínálata
megtekinthető és legalább 20% kedvezménnyel
megvásárolható webáruházunkban:

www.triviumkiado.hu

Legyen törzsvásárlónk, iratkozzon fel hírlevelünkre,
így rendszeresen tudjuk Önt tájékoztatni
megjelenő újdonságainkról, akcióinkról,
rendezvényeinkről és irodalmi estjeinkről.

További információért forduljon hozzánk bizalommal!

konyvek@triviumkiado.hu
Tel./fax: (1) 248-1263
Csatlakozzon hozzánk facebookon is!
facebook.com/triviumkiado

Olvassa el a teljes sorozatot:

NAVARRA trilógia

A láthatatlan őrző

A csontok öröksége

Áldozat a viharnak

{1} Aurrerá! (baszk) – Előre! (a ford.)

{2} Kosztolányi Dezső fordítása