– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Anthony Burgess: One Hand Clapping. Ballantine Books,
New York, 1961
Copyright © The Estate of Anthony Burgess, 1961

Fordította Prekop Gabriella

Borítóterv Szabó Levente

Hungarian translation © Prekop Gabriella, 1979, 2015
© Helikon Kiadó, 2015

1

A nevem Janet Shirley, született Barnes, a férjemet Howard Shirley-nek hívták, és amikor ez a dolog történt, ő majdnem huszonhét éves volt, én pedig éppen akkor múltam huszonhárom. North Bradcasterben laktunk, a Shortshawe tanácsi lakótelepen, a Cranmer Road 4.-ben, amelyik a városba vezető Whitgift Roadból nyílt, és heti harminckét shilling hat penny lakbért fizettünk. Éppen az utca végében kezdődött a Cipő köz, gondolom, még most is ott van, az, amelyik a tévéreklámokban szerepelt mint a Csillogó Cipő köz, amitől aztán az ott lakók mind olyan hülyén felvágtak, mintha valami nagy dolgot csináltak volna. A mi oldalunkon minden utcát püspökökről neveztek el – Ridley Road, Latimer Road, Fisher Road, Laud Road –, és ezeket persze nem volt miért betenni a tévéreklámokba. Howard az Oak Crescent-i használtautó-telepen dolgozott, én meg árufeltöltő voltam a Hastings Road-i élelmiszer-áruházban, így hát akkoriban nem is volt bennünk semmi különös. Volt tévénk, táskarádiónk, amit ide-oda lehetett vinni a házban, mosógépünk, porszívónk, de nem volt se kocsink, se gyerekünk. Tizenkilenc éves voltam, amikor összeházasodtunk. Az én családomban ez nem számított korainak, az anyám tizenhat, a nővérem, Myrtle (férjezett Sadler) tizenhét éves korában ment férjhez. A nővérem, Myrtle, mint majd meglátják, elfuserálta a házasságát, de ennek semmi köze sincs ahhoz, hogy korán ment férjhez, mert akárhány évesen is elfuserálta volna egy olyan férfival, mint Michael.

Howarddal akkor ismerkedtem meg, amikor még a Hawthorn Road-i reáliskolába jártam, csak tizenöt éves voltam, ő meg három éve fejezte be a gimnáziumot. Én idősebbnek látszottam a koromnál, mint a lányok általában, és mivel az iskolában nemigen akadt tanulnivaló, leginkább csak magunkkal meg az öltözködésünkkel foglalkoztunk. Igaz, hogy Miss Spenser hetenként kétszer kozmetika-, illemtan- és öltözködésórát tartott, de szegény kis öreglány nem sokat konyított hozzá. Különben is nekünk, lányoknak nem tetszett, hogy ilyesmit tanítanak az iskolában, mert jobban meg kéne gondolni, mire költik az adófizetők pénzét. Volt táncóra meg úgynevezett háztartástan is. A tanárok nem sokat tudtak arról, amit tanítottak, és néha szánalmas módon igyekeztek megszépíteni az iskolában töltött napjainkat. Például a fiatal, szakállas Mr. Slessor, aki azt mondta magáról, hogy ő beatnik, és cicusnak meg csajoknak hívott bennünket. Angolt kellett volna tanítania, de azt mondta, nem csípi az irodalmi halandzsát. Olyanokat mondott, hogy „baromi” meg „berosálok” meg „csak lazán, haver” – szánalmas volt. Mr. Thornton, a történelemtanár azt mondta, minket úgyse érdekelnének azok a régi királyok meg királynők, hát inkább a gitárján játszott, és irtó unalmas számokat énekelt, így aztán nem volt szabad történelmet tanulnunk, pedig nekem nagyon jól ment az elemiben. Aztán ott volt még az öreg, folyton szuszogó és fújtató Mr. Portman, a pohos Portman, aki természetrajzot tanított, és a kelleténél egy kicsit gyakrabban hívogatott minket, lányokat a kis szertárba, hogy segítsünk neki, és olyankor a nyakunkba szuszogott. Egyszer pofon vágtam, de nem csinált balhét belőle. Amikor kikerültem a Hawthorn Road-i reáliskolából, semmit nem tudtam, bár azt mondják, hogy egy lánynak, főleg ha csinos, és én az voltam, nem is kell olyan nagyon sokat tudnia. Nem azért mondom, de istenien tudtam kinézni, a fiúk mindig utánam fütyültek, meg szellemesen visszavágni is jól tudtam, például ha egy srác azt mondta tánc közben: „Mi a szöveg, szépségem?”, az ember azt felelte: „Csak semmi duma, Drakula.” De néha olyan bunkók voltak, hogy azt se tudták, mi az a Drakula, és muszáj volt valami mást kitalálni.

Howard nem ilyen volt, hanem komoly fiú és jó sportoló. Tulajdonképpen szerény volt, pedig hát istenien nézett ki a sötét bőrével meg a fekete hajával; mindig mondogatta, hogy a jobbféle állásokhoz neki nincs esze (azokat különben is pocsékul fizetik), ő inkább a gyakorlati dolgokhoz ért, például az autómotorhoz, nem pedig a könyvekhez, számokhoz meg hasonlókhoz, amire a fiúk a gimnáziumi érettségi után általában rámennek. Howard nagyon jó eredménnyel végzett, de valami zűr volt az írásbelijével, a vizsgáztatók azt állították, puskázott, és szóról szóra másolt ki részeket a könyvből. De az igazgató megmagyarázta nekik, hogy Howardnak különleges agya van, olyan, mint a fényképezőgép, valósággal lefényképezi a dolgokat. Néha tényleg félelmetes volt, ahogyan az agya működött. Az ember bármit odaadhatott Howardnak, lehetett az egy dal, egy könyv egy oldala, lista, Howard csak ránézett, behunyta a szemét, aztán egyetlen hiba nélkül felmondta, amit olvasott. Tényleg a tévében kellett volna szerepelnie, ami később tulajdonképpen meg is történt, mint látni fogják, bár ő mindig azt mondta, ez még nem jelenti azt, hogy okos vagy bármi ilyesmi. Egyszerűen fényképezőgép-agya van, meg azt is mondta, hogy sok embernek van, és a világon semmit nem jelent.

Úgy ismerkedtünk meg, hogy mindketten imádtunk táncolni, jó sportosan rock and rolloztunk, Howard áthajított a vállán, én meg spárgáztam, és nagyon megtapsoltak meg minden ilyesmi, így aztán nyertünk is egy-két díjat, sőt még néhány nagy versenyen is részt vettünk, bár ezeken valahogy mindig megvertek azok a párok, akik Dániából meg Svédországból jöttek át nyaralni, irtó szőkék, karcsúak és napbarnítottak voltak. Én is nagyon szőke meg karcsú voltam, de nem úgy, hanem ahogy az angolok, tudják, ugye, mire gondolok, olyan, mint egyik-másik modell a tévéreklámokban. Mindig idősebbnek látszottam a koromnál, és valahogy sohasem estem át az igazi tinédzserkorszakon, a popzeneklubok, a sikítás meg a többi. Azt hiszem, ez tetszett meg bennem Howardnak, nem mintha valaha is igazán komoly lettem volna, de egy kicsivel azért több eszem volt, mint a többieknek.

Már hat hónapja jártunk, amikor Howard megmondta, hogy szeret, és én még akkor is mászkáltam más fiúkkal – bár a helyi felhozatal, ahogy neveztem, elég silány volt: egyikük sem volt egészen olyan, mint Howard. Ő például felnézett a csillagokra meg a holdra, és azt mondta: „Gondolj csak bele, hány millió mérföldre vannak.” Néha még a pontos számot is megmondta, mert az agya valamikor pillanatfelvételt készített a számról. Howardnak mély hangja volt, és ha akarta, úgy zengett, mint Michael Denisoné. Ilyen hanggal nagyon jól tudott volna eladni dolgokat, de sohasem volt benne sok ambíció. A házasságot én hoztam először szóba – tizenhat éves voltam –, de azt mondta, várnunk kell. Mondtam Howardnak, hogy keressen jobb állást, mert az Elm Street-i garázsban csak fülig olajos meg maszatos lesz, de azt mondta, jó a fizetés. Időnként össze is vesztünk azon, hogy miért nincs benne ambíció, egyszer kerek három hónapra szakítottunk is, én egyik fiú után a másikkal jártam, de egyik se ért sokat, rossz ritmusban csettintgették a zenére az ujjukat, meg folyton olyanokat mondtak, hogy „vették az üzenetet” meg „baromi menő”. Pont mint Mr. Slessor az iskolában. Láttam Howardot a városban, lógó orral, egészen egyedül, és amikor inni kezdett (ezt másoktól hallottam), muszáj volt kibékülnünk. Aztán, rögtön a tizenhetedik születésnapom után, eljegyeztük egymást. Utána komolyan nekiláttunk a tervezgetésnek, meg spóroltunk, és Howard meg is kapta azt a jobb állást az Oak Crescent-i használtautó-telepen. Kezdtünk komolyabban szerelmeskedni, mint azelőtt, de én nem engedtem, hogy túl komollyá váljon a dolog, bár néha már ott tartottam, hogy odaadom neki magam a fák közt a parkban, amit Völgynek hívtunk. Hogy rövidre fogjam, amikor tizenkilenc éves lettem, összeházasodtunk. Szép kis templomi esküvőt tartottunk a St. Olave-ban, utána fogadás volt a Horrockban, portói, sherry meg háromemeletes torta Renshaw-tól, és ott álltunk, meg mindenki megcsókolt, és mi is mindenkit megcsókoltunk. A fogadás kicsit kikészítette az apámat, de jól keresett Baxendale-nál (művezetőként), és már akkor tudhatta, amikor a két lánya a világra jött, hogy előbb-utóbb sor kerül erre a nagy kiadásra. Szóval Howard meg én férj és feleség lettünk, ásó-kapa s a többi.

Feliratkoztunk egy tanácsi házra, közben a szüleimnél laktunk (Howard háborús árva volt, a nagynénje nevelte fel Tinmarshban). Nem nagyon örültünk az együttlakásnak, és a falak is nagyon vékonyak voltak. Egyébként szerencsénkre Bradcasterben nem volt hosszú az igénylők listája, és irtó izgalmas volt a saját tulajdon otthonunkba költözni, a saját tulajdon pár szál bútorunkkal, amelyhez folyton újabbakat vettünk. Mindig nagy élvezet, ha az ember mindenfélét vásárolhat az otthonába, és egymásnak is hosszú ideig szeneskannát, konyhaszékeket meg hasonlókat vettünk ajándékba. Egy csomó dolgot részletre vásároltunk, mint a legtöbb ember, de Howardnak biztos, tiszta állása volt, alapfizetéssel és jutalékkal, én meg segítettem feltölteni a Hastings Road-i élelmiszer-áruház polcait babkonzervvel és szappanpehellyel. Nem tudtuk eldönteni, hogy akarunk-e gyereket vagy sem, Howard mindig nagyon komolyan beszélt az Újabb Háború Veszélyéről, a Hidrogénbombáról, meg hogy ilyen világba nem szabad gyereket szülni. Miután összeházasodtunk, Howard egyre komolyabb lett, rengeteget beszélt az ő úgynevezett Felelősségéről. Bár nem sokat törődtem vele, miket beszél, nem tudtam eldönteni, hogy akarok-e anya lenni vagy sem. Néha esténként, amikor a tévé előtt ültünk, Howard karosszékben a tűz mellett, én a szőnyegen, furcsa érzés fogott el, hogy milyen jó is lenne, ha odaföntről lekiabálna egy kisgyerek, hogy: „Mami.” Különösen a reklámok közben éreztem, amikor azt mutatták, hogy anyát és lányát ugyanaz a szappan óvja, vagy hogy az anya annyira szereti a gyerekeit, hogy minden ruhájukat Blinkben mossa, vagy mit tudom én (igazából mind teljesen egyforma), vagy hogy az anya, apa meg a gyerekek leülnek egy jó kiadós vacsorához, és a jó ég tudja, milyen fagyasztott halrudacskát esznek. Egyébként Howard és én jól megvoltunk, esténként táncolni vagy moziba mentünk (ami pont olyan, mint a tévé, csak nagyobb, kényelmetlenebb és fizetni kell érte), bár izgalmasnak igazán nem lehetett nevezni az életünket. Hétvégeken Howard néha kölcsönzött egy autót a telepről, elmentünk vidékre, és valahol meguzsonnáztunk. Egyszer-kétszer egy igazán nagy kocsit kért kölcsön – egy Bentley-t, Cadillacet vagy mit, én nem nagyon ismerem az autókat –, és olyankor vacsorázni mentünk valamelyik vidéki szállodába, mérföldekre Bradcastertól, egy olyan helyre, ahol alacsony a mennyezet, rézedények lógnak a falakon, és mindennek Oxo-mártás-szaga van, és mert úgyse ismert bennünket senki, és én istenien néztem ki, Howard úgy beszélt, mint egy BBC-bemondó, meg odakint a nagy kocsi, hát igazán fontos személyiségeknek is gondolhattak minket. Piszkosul megjátszottuk magunkat, ahogy szegény Mr. Slessor mondta volna. Egyszer-egyszer jó muri volt.

Észrevettem, hogy Howard néha nyugtalankodik. Mint mondtam, nem volt benne ambíció, de egyszer-kétszer, főleg egy film vagy tévéműsor után, vagy ha olvasott valamit a Daily Window-ban, ilyeneket mondott: – Mit látunk mi valaha is a világból? – Vagy: – Neked roskadozni kéne a valódi gyémántoktól, és nercekbe burkolóznod.

– Hát – feleltem én – miért nem teszel róla? – Persze nem gondoltam komolyan, hiszen tényleg sok mindenünk volt, amiért hálásak lehettünk, otthonunk, televíziónk, egy üveg portói a tálalóban, citromos tonik a spájzban, időnként szórakozásra is tellett, és ha szerényen is, de jól éltünk.

Egy este Howard nagyon komolyan kijelentette:

– Soha nem fogok pénzt lopni, nem azért, mert lopni nem helyes, mert tényleg nem helyes, hanem azért, mert az túl könnyű. Úgy értem, mi egy kicsit régimódiak vagyunk a telepen, és egyszerűen begöngyöljük a pénzt abba a régimódi kasszafiókba, néha egész szép összegeket. Minden további nélkül elemelhetnék, mondjuk, kétszázat, aztán irány a vonat Londonba vagy valahová, sose kapnának el. De nem éri meg. Ha pénzt akarunk, szerezzük meg becsületes úton. Ha egyszer pénzünk lesz, azért lesz, mert szerencsénk volt, és nem azért, mert te vagy én csináltunk valamit. Mert hát kik vagyunk mi? Senkik.

– Köszi szépen – mondtam én a gunyoros hangomon.

– Nem, nem – felelte ő a homlokát ráncolva. – Tudod, hogy értem. Nem sokat nyújthatunk a világnak, mármint tehetséget vagy ilyesmit. Nemigen van olyasmink, amit a világ rohanna megvenni. Különben is, azt szeretném, ha igazán sok pénzed lenne, olyan sok, hogy cigarettára gyújthass vele.

– Hát csak folytasd a lottózást, fiam – mondtam. – Valaki mindig nyer.

– Ugyan, sz… ok a szerencsejátékra – mondta dühösen Howard, és én is dühös lettem, mert nem szeretem a csúnya beszédet. Aki a matekot tanította az iskolában, a Mr. Lithgow, annak volt mocskos szája, mert azt hitte, attól népszerűbb lesz a fiúk előtt. – Csak azt akarom mondani – mondta Howard –, szeretnék úgy élni, mint egy milliomos, mondjuk, egy hónapig.

– És aztán visszamennél a használtautó-telepre?

– Nem – felelte Howard. Mindig szolgált meglepetéssel. – Miután belekóstoltam az életbe, kilépnék belőle. Mert mindent összevetve nagyon kevés van, amiért érdemes élni, hát nem?

– Köszi szépen – mondtam újra.

– Igen, igen, nekem itt vagy te, akiért élhetek, és ha én elmennék, azt akarnám, hogy mindketten menjünk, egy test, egy lélek, ahogy a házassági esküben mondják. Néha – folytatta elálmodozva –, amikor dolgozom, és a kuncsaftokra várok, elképzelem, hogy mi ketten úgy élünk, mint a királyok, és nem kell a jövő miatt idegeskednünk. Mert tudod, lehet, hogy nem is lesz jövő, ami miatt idegeskedni kellene. Egy szép napon senkinek sem lesz jövője. Gonosz egy világ ez.

– Nem a világ gonosz – mondtam én. – Hanem az emberek.

A padlón volt egy doboz egy shilling hétpennys tejkaramella, és az arcom kidudorodott, mert éppen a számba vettem egyet. Aztán, ki tudja, miért, én sohasem fogom megérteni a férfiakat, Howard elmosolyodott, lecsúszott a szőnyegre, magához szorított, csókolgatni kezdett, és azt mondta:

– Jaj, de csodálatos vagy.

Egy kis idővel később azt mondta:

– Tudod, csak úgy eszembe jutott ez az egész. Gondolom, az ilyesmi az ember hangulatától függ, meg attól, hogy hogy érzi magát. – Ezen eltöprengtem, nem értettem az összefüggést, aztán a kandallópárkányon álló aranyozott órára nézve, amit nagyon olcsón vettünk, azt mondtam:

– Mindjárt kezdődik a Dupla vagy semmi.

– Az mi? – kérdezte Howard, és felkelt a padlóról.

– Ja, el is felejtettem. – Hosszú ideje ez volt az első csütörtök este, amit Howard otthon töltött, ugyanis máskor a nénikéjéhez járt Tinmarshba, aki azóta, hogy ő megnősült, egyedül élt, és betegeskedett is. De most kórházba került Rosscourtba, és az nagyon messze volt, nem lehetett meglátogatni. – Ja, igen – mondtam –, szóval ez egy vetélkedő, és most az a fiú következik az ezer fontért. Lóversenyekről kérdezik.

– Furcsa, hogy egy fiú ilyesmihez értsen. Istállófiú?

– Nem, reáliskolába jár, mint annak idején én is. Szerintem egy fiatal srácnak is meg kell töltenie valamivel a fejét manapság. Végül is érthető, hiszen az iskolában nem sokat tanítanak, ha az én iskolámból ki lehet indulni.

Howard bekapcsolta a tévét, aztán a készülék bemelegedett, hallani lehetett a suttogó hangokat, aztán felhangosodott, végül bejött a kép is. Mindig olyan izgis, ahogy a hangok felerősödnek, aztán az ember egy kicsit meghökken meg meglepődik, amikor már látja is a képet. Kész csoda. Ezúttal a képen egy nagyon molett szőke énekesnő és egy nagyon buta komikus jelent meg.

– Úristen – mondta Howard –, ezt nézd meg! A modern tudomány csodái és a rohadt civilizáció örömei. A jóisten irgalmazzon a rossebes fajtánknak. – Ezen az estén nagyon szitkozódó hangulatban volt, de többé nem tettem szóvá, mert ugyanakkor nagyon aranyos is volt.

– Öt perc múlva vége – mondtam.

Az énekesnő és a komikus az utolsó számot énekelte hálócuccban, fölöttük nagy papírhold, a nőn meg nagyon flancos térdnadrágos pizsama. Aztán befejezték, úgy, hogy az utolsó hangnál közeliben látszott az összes hátsó foguk, és jöttek a reklámok. A halpogácsa öt, az óriás Persil két pennyvel lett olcsóbb. Nemsokára ingyen fogják osztogatni. És a mi mosógépünk két font tízzel olcsóbb, mint amikor vettük! Pimaszság. Aztán kezdődött a Dupla vagy semmi. Howard érdeklődve nézte. A játékvezető valami amerikai vagy ír volt, nem lehetett biztosan tudni, melyik, olyan madárszerű arccal. Egy csomó elég csúnya és buta ember szerepelt a műsorban, könnyű kérdéseket kaptak mindenféléről, a játékvezető nagyon értett hozzá, hogyan segítsen nekik, véleményem szerint kicsit túlságosan is. A stúdió közönsége őrülten tapsolt, amikor egy középkorú házaspár jól válaszolt a játékvezető kérdésére: – Mi kell még az asztalra? Mustár, ecet, só és…? – A házaspár csak bámult rá, így aztán elismételte. – Mustár, ecet, só és…? – Mire a házaspárból a férfi azt mondta: – H. P. szósz. – Mellőzzük a reklámot – mondta a játékvezető, ami ostobaság, hiszen az egész ITV csupa reklám. Aztán azt mondta: – Valamikor borsos árat fizettek érte az emberek. – Mire a nő a házaspárból azt mondta: – Azt hittem, mondani kell, nem fizetni. – Mire a játékvezető: – Ez aztán a csípős válasz. Ha-ha-hapci! – Erre rájöttek, és úgy megörültek neki, meg a stúdió közönsége is, hogy az ember akár azt is hihette volna, valami nagy dolog történt. Kaptak nyolc fontot, de nem mertek tovább vetélkedni a tizenhatért, és nem mondhatnám, hogy hibáztattam érte őket.

– Halál ostobák – mondta Howard. – Honnan szedik ezeket az embereket?

– Listára kerülnek – mondtam –, mint a tanácsi lakást igénylők.

– Hát – mondta Howard – soha az életbe!

Ez csak olyan fordulat. A szünet és újabb reklámok után következett az a kis srác, akinek az ezer fontért kellett vetélkednie, kerek arcú legényke volt, nyakkendő nélkül, pedig már jól benne jártunk az őszben. Hadarva beszélt, nagyon idegesen, ahogy az ilyen srácok szoktak, a játékvezető mondta is neki, hogy ne izguljon. Így aztán beültették egy fülkébe, közvetlenül mögötte egy óra lógott nagy másodpercmutatóval, és a játékvezető idegesebben reszketett, mint a fiú, amikor elővette a papírt a kérdésekkel. A fiú felvette a fülhallgatóját, mondta, hogy kész van, mire a játékvezető azt mondta:

– A kérdés három részből áll. Meg kell mondania a győztes ló, a tulajdonos, a tréner és a zsoké nevét mindhárom versenyben, amit bizonyos években tartottak. Érti?

A fiú értette. Látszott, hogy a játékmester nagyon izgul, hogy a srác nyerjen, mert tudta, hogy mindenki azt kiabálná: „Pfuj!”, ha nem nyer, és azt állítaná, hogy az egész az ő hibája. Aztán azt mondta:

– Első számú kérdés. Jól gondolja meg, mielőtt válaszol. Harminc másodperce van. „Kétezer Guinea”, 1935.

A srác villámgyorsan rávágta:

– Báró. Aga Khan. F. Butters és F. Fox. – Aztán hozzátette, pedig nem kérdezték: – Hét a kettőhöz.

A játékvezető tombolt, a közönség tombolt, mert ez volt a helyes válasz. Aztán jött a következő kérdés: „Tölgyek”, 1957. A fiú válaszolt:

– Ez könnyű. Carrozza. Őfelsége a királynő. Murlett. Lovagolta Lester Piggott. Azt hiszem, az oddsz száz a nyolchoz volt.

Még nagyobb őrjöngés, mert ez is helyes, aztán rettentő, halálos csönd támadt, mert ha a fiú ezt az utolsót elrontja, még ha csak egy kis részét is, hiába tud mindent az oddszokról is a többi versenyben, fújtak a pénzének. Így aztán következett az utolsó kérdés, és még Howard is tátott szájjal hajolt előre.

– Győztes, tulajdonos, tréner, zsoké. A Derby, 1899.

És a srác minden gondolkodás nélkül rögtön kivágta:

– Repülő Róka. Westminster hercege. J. Porter, M. Cannon. – Aztán hozzátette, hogy az oddszra nem emlékszik.

– Ne törődjön az oddsszal, fiam! – kiáltotta a játékvezető. – Ezer fontot nyert!

Aztán a fiatalembert kirángatták a fülkéből, mindenki üvöltött és sikoltozott, jött a lány, és odaadta neki a csekket, megcsókolta, a fiú elpirult, és látszott rajta, hogy nem örül a csekknek, azt várta, hogy az egészet igazi pénzben kapja. Howard kikapcsolta a tévét, és az éljenzés meg kiabálás egy szemvillanás alatt elhallgatott.

– Hát – mondta –, mégiscsak helytelennek tartom, hogy egy ilyen fiatal gyerek lóversennyel tömi tele a fejét, amíg még iskolába jár. Egy csomó haszontalan marhaság, az bizony.

– Nem is olyan haszontalan – kottyantottam közbe. – Ezer fontot nyert vele, nem?

– No igen, de akkor sem való egy fiatal gyereknek. Egy felnőtt persze más. Egy felnőttnek nincs házi feladata meg hasonlók. Ezer font – mondta Howard.

– Te is megpróbálhatnád, ha akarnád – mondtam. – Mindig mondtam, hogy éppen ilyen agyad van neked is.

– Semmire se mennék – felelte Howard. – Nyilvánvaló, hogy csalás.

– Miért nyilvánvaló?

– Hát, csak mert az.

Howard időnként nagyon megmakacsolta magát. Ha egyszer valamit a fejébe vett, azt baltával sem lehetett kiverni belőle, még akkor sem, ha a lelke mélyén ő is tudta, hogy nincs igaza. Így mentem, és megcsináltam a vacsorát, konzervbabot pirítóssal. Az ember azt hitte volna, elegem volt a babból, hiszen egész nap azt rakosgattam az élelmiszer-áruházban. De könnyű elkészíteni, és jó sok tápanyag van benne. Szerettem, ha Howard jól eszik. Néha olyan aranyos tudott lenni.

2

Amit eddig leírtam, maguk meg elolvastak, tulajdonképpen nem tartozik a történethez. A történet körülbelül most kezdődik, én tehát most múltam huszonhárom, Howard pedig majdnem huszonhét éves, így mindkettőnket kicsit idősebbnek képzeljenek el, ne olyannak, mint az előző részben voltunk a szőnyegen. Tulajdonképpen nem sokat változtunk, és az életünk is nagyjából ugyanúgy folyt, kivéve hogy Howard szeretett többet olvasni, és néha szidta a Daily Window-t, amely szerinte szennylap. De azért továbbra is előfizettünk rá. És továbbra is néztük a tévét. És ugyanott dolgoztunk, ahol azelőtt.

Egy délelőtt pocsék őszi idő volt odakint az utcán, én meg magamban dúdolgatva szokás szerint a Hastings Road-i élelmiszer-áruházban töltöttem fel a polcokat. Jó volt odabent a többi lánnyal, amint a kék köpenyünkben végeztük ezt a kellemes, könnyű munkát, miközben a vevők ide-oda járkáltak a drótkosarakkal, a pénztárgépek zakatoltak, és színes dobozoktól meg konzervektől tarkállott minden. Egész halványan érezni lehetett a sajt és a szalonna illatát, összekeveredett azzal a spray-vel, amivel telefújták az üzletet, hogy finom illata legyen. Howard, akinek néha szörnyű kifejezések jutottak az eszébe, egyszer azt mondta, olyan szag van, mint egy kurva hálószobájában. Nem mintha igazándiból tudta volna, hogy ott milyen szag van, mert mindig egész rendes fiú volt, még katonakorában is. És nem is járt olyan nagyon gyakran az élelmiszer-áruházba, esténként szívesebben várt meg az utcán, hogy hazavigyen.

Na de ki is jött be azon a délelőttön, hát a nővérem, Myrtle, és engem keresett. Rettenetes állapotban volt. Három évvel volt idősebb nálam, konyakszínűre festette a haját, mert Bobo Sigristet, az örökösnőt utánozta, és kontyban hordta. A fodrász a konyakszínt, amilyen Myrtle-nek volt, manzanillának hívta. Myrtle mégis iszonyú rosszul nézett ki. Azt mondta:

– Hát itt vagy. Ide hallgass, nem bírom tovább. Egy napig sem maradok vele egy lakásban. Hadd költözzek hozzátok egy kis időre.

– Megint Michael, mi? – mondtam. – Mit művelt már megint?

– Hát – mondta Myrtle – nem is az érdekel, hogy iszik meg káromkodik. De tegnap este meg akart verni. És ma reggel is, mielőtt elment, nekem esett. – Myrtle férje, Michael Sadler valami üzletben dolgozott, ahol írógépeket árultak, meg úgynevezett irodafelszerelést. Hangulatember volt, de jóképű, és ezt tudta is.

– Miért akart megverni?

– Azt mondta, látni sem bír, és a hangomat se bírja elviselni.

Egyébként Myrtle csinos lány volt, azért talán nem annyira, mint én, bár persze a házassága is megviselte, lefittyedt tőle a szája, a szeme meg táskás lett. Hanem ami a hangját illeti, meg tudtam érteni a dolgot, olyan sipító magas hangja volt neki, meg folyton nyafogott, érthető, hogy valaki torkig lesz vele, de ez még igazán nem ok arra, hogy meg is verje.

– Hol ütött meg? – kérdeztem. – Mutasd.

Egy olyan beugrófélében álltunk, csupa leveskonzerv, többnyire leértékelt indiai leveskonzerv között, és senki nem volt a közelben, Myrtle mégis óvatosan körülnézett, mintha csak az utcán akarna átmenni, aztán megfordult, fölhúzta a pulóverét, és megmutatta a hátát. Látni lehetett az ujjak nyomát, olyan hosszúkás, kékesbarna foltokat.

– Gyönyörű – mondtam. De nem voltam megelégedve Myrtle magyarázatával. Biztos voltam benne, hogy többről van szó, nem csak az arcáról meg a hangjáról. – Azt hiszem, nem mondtad meg az igazat – mondtam Myrtle-nek. – Nem a tiszta igazat. – Akár egy bírósági jelenet a tévében. Ugyanis én ismertem Myrtle-t. Biztos voltam benne, hogy csinált valamit. Nem mintha Michaelt ismerve teljes egészében őt hibáztattam volna. Michael szó szerint, nem is egyszer, más férfi karjába kergette. Borzasztó volt a házasságuk.

Myrtle egy kicsit lebiggyesztette a száját. Azt az Aranyfüst nevű rúzst használta.

– Hát – mondta –, azt hitte, kikezdtem Charlie Evans-szel.

– És kikezdtél vele, mi?

– Ugyan, nem volt benne semmi. És különben is, Michael is csinál ilyeneket, nem? És ráadásul be is rúg. Meg káromkodik. – Kényeskedve fintorgott. – A mi családunkban senki nem szerette a csúnya beszédet.

– Na és mit akarsz csinálni? – kérdeztem.

– Megleckéztetem – válaszolta Myrtle. – Egy darabig hadd legyen a maga ura. És különben is, egy szemhunyást se alszom éjszakánként. Majd elpárolog neki a mérge a tűzhelynél. Egy ideig szeretnék a ti vendégszobátokban lakni. De neki nem szabad megtudnia. Hadd izguljon. És különben sem tűröm, hogy összevissza verjenek.

– Egy időre odaköltözhetnél anyusékhoz.

– Hülye ötleteid vannak. Anyus azzal jönne, hogy én, ugye, megmondtam, meg a többi sóder. – Myrtle tudott néhány ilyen kifejezést, ő is a mi iskolánkba járt. – Kárörvendezne, hogy én mindent elrontok, úgyse szerette soha Michaelt, és csak sóderolna. – Myrtle gyakran ismételte önmagát. – Csak azt akarom, hogy Michael észhez térjen. Hadd izguljon. Különben is – azzal megint rákezdte, hogy ő nem tűri, hogy verjék. Szegény Myrtle. Sose volt neki valami sok esze. Szerintem tényleg azt hitte, hogy ő olyan csinos, és Michael annyira imádja, hogy ha otthagyja, meghasad neki a szíve, és ha majd megint visszamegy hozzá, tombolni fog örömében, mint a Dupla vagy semmi közönsége. Na mindegy.

– Jó – mondtam –, délben hozd el a holmidat.

Délben mi mindig hazamentünk, és meleget ettünk, olyasmit, amit a sütőben lehetett hagyni, például ragut vagy húsos rakott tésztát. Én fél egykor léptem le, Howard meg egykor, így mire tíz perccel egy után hazaért, már meg volt terítve, és mert a főnöke megengedte, hogy az egyik használt kocsival jöjjön haza, amire hirdetés volt felszerelve, körülbelül húsz perccel kettő előtt vissza tudott vinni az élelmiszer-áruházba, ez ugyan egy kicsit késő volt, de senki nem szólt érte. Aztán Howard hazament, elmosogatott, és két órakor visszament a használtautó-telepre. Munka után először uzsonnáztunk, lekváros süteményt vagy pitét, és később, mint már látták, sütöttem például szalonnás tojást, kolbászt, vagy csináltam pirítóst, és kinyitottam melléje egy babkonzervet. Egyszer már legalábbis láthatták, amikor vacsorát csinálok, és akkor konzervbab volt pirítóssal. Amikor mindketten végeztünk aznapra, mert mindkét hely hatkor zárt, Howard gyorsan értem jött az élelmiszer-áruházba, addigra én már rendbe szedtem az arcomat, belebújtam a kabátomba, aztán, ha szép este volt, hazasétáltunk, ha meg nem, hát buszra szálltunk. Nem volt hosszú út. Az Oak Crescent a Yew Tree Roadból nyílt, az meg a Whitgift Roadból, és a Whitgift Road másik oldalán voltak a történelmi csatákról elnevezett utcák, köztük a Hastings Road is. Aztán az ember végigment a Waterloo Streeten, befordult a Naseby Crescentre, ott kezdődtek a püspökök, és mi voltunk a harmadik püspök. Na, szóval azt mondtam:

– Jó, délben hozd el a holmidat.

– Az isten áldjon meg, hugica – mondta Myrtle. – Csak néhány napról van szó. És mostanában nem is aludtam valami jól.

Nem tudom, miből gondolta, hogy nálunk jobban fog aludni, mint a saját lakásában, ami a város túlsó végében volt, ugyanis Howard nagyon sokat lármázott éjszakánként, valószínűleg az egész ház zengett tőle, és nem is az volt a baj, hogy horkolt, hanem hogy nyögött álmában, meg mindenfélét kiabált. Néha még járkált is álmában, én meg nem mertem felébreszteni, mert az veszélyes. Különben is, Myrtle majd megtudja, ha ott van, nem? Nem mintha engem olyan nagyon zavart volna Howard, mert én megszoktam.

Na, szóval Myrtle megjött a holmijával, én rendbe hoztam neki a vendégszobát (amit gyerekszobának hívtunk, persze csak tréfából), megterítettünk, és Myrtle nagyon kicsípte magát, még több Aranyfüst rúzst kent a szájára, mire Howard hazajött. Howard meglepődött, hogy ott találja, de Myrtle nyafogott egy kicsit, rebegtette a szempilláit, így aztán Howard csak morgott egyet. Myrtle nem bánta volna, ha egy kicsit megszédíti az én Howardomat, de Howard továbbra is nagyon komoly volt, és nem azért mondom, de neki én voltam az egyetlen nő. Myrtle mind a kettőnkkel igyekezett megértetni, főleg Howarddal, hogy ha Michael odajön és keresi, mondjuk azt, hogy fogalmunk sincs róla, hogy hol van. Mire Howard:

– Látod, a hazugság. Manapság az élet csupa hazugság. Csupa csalás, és már azt sem tudjuk, mi az igazság. Ahogy Swift lovai mondják, azért van nyelvünk, hogy olyasmiket mondjunk, ami mások hasznára válik, és nem azért, hogy becsapjuk a többieket. Merthogy a nyelv kommunikációra való.

Aztán tovább mesélt ezekről a beszélő lovakról, amiért is Myrtle úgy nézett Howardra, mintha kicsit megbuggyant volna. Én persze rájöttem, hogy Howard valami gyerekeknek való cowboyműsorról beszél, és talán abban szerepelt ez a Swift. Csütörtök délutánonként szívesen, bár szomorkás képpel nézte ezeket a gyerekfilmeket, én meg ezalatt a különleges uzsonnánkat csináltam, amit olyankor szoktunk enni, amikor korán hazamentünk, mert Bradcasterben csütörtök volt a korán záró nap. Myrtle azt válaszolta:

– Én nem nevezném igazi hazugságnak, hogy amikor Michael idejön, azt mondjátok, hogy nem vagyok itt. Persze ha egyáltalán idejön, bár szerintem biztos. Ha hazugság is, az ilyenre szokták mondani, hogy ártatlan hazugság.

– Nézd – mondta Howard, és istenien nézett ki, ahogy haragosan lecsapta a kést meg a villát, mert sajtos-hagymás pástétomot ettünk, untig elég volt három személyre is. – Nem szeretem a hazugságot, és nem szeretem a csalást, akármilyen kis dologról van is szó. Éppen ma délelőtt vitáztam az öreg Wattsszal, a főnökömmel a csalásról. Erre hazajövök ebédelni, és a tulajdon házamban a tulajdon sógornőm jön azzal, hogy csaljak.

– Nahát – mondta Myrtle, és láttam rajta, hogy mindjárt előadja a „lecsapom a szalvétát” műsort, és hisztériázva felrohan az emeletre. Így azt mondtam Howardnak:

– Miért, min vitatkoztatok, Howard? – Howard elmondta.

– Egy amerikai kocsi miatt, hogy keverjünk-e olajat meg fűrészport a karterbe, mert akkor nem hallatszik, hogy a sebességváltó csikorog. Valaki bemesélhette Wattsnak.

Aztán Howard tovább mesélte, milyen piszkos trükköket alkalmaznak a használtkocsi-kereskedelemben. Az öreg Watts, a főnöke, azzal is előhozakodott, hogy fessék be az abroncsokat, attól a rovátkák sokkal újabbnak látszanak, mint amilyenek. Howard meg ragaszkodott hozzá, hogy valamelyik vevő hosszabb úton, legalább tíz mérföldön próbálja ki a használt kocsit, amit meg akart venni, mert szerinte rövidebb távon nem derülnek ki a hibák. Aztán Howard azt is mondta, hogy göröngyös úton is kell menni vele, mert akkor ki lehet próbálni a kormányt, és a zörgést, csikorgást is jobban lehet hallani. És azt mondta, a vevőnek ellenőriznie kell az olajnyomást, mert ha az olajnyomás csökken, amikor a motor már bemelegedett a normál hőmérsékletre, az azt jelenti, hogy valamit csinálni kell a tömítésekkel és szelepekkel vagy mivel, és ha füstöl, az azt jelenti, hogy a kocsi eszi az olajat. És ha túl sok az olaj kívül, az azt jelenti, hogy repedt a motorblokk, és az is a repedt motorblokk miatt van, ha zavaros az olaj az olajmérő pálcán, mert akkor víz van benne. És a vevőnek ellenőriznie kell a sebességváltót meg a hátsó tengelyt, hogy nem szivárog-e az olaj, és nincsenek-e repedések, és csak mondta, mondta, Myrtle meg csak bámult rá. Végül megkérdezte:

– De én azt hittem, te nem veszed, hanem eladod a használt kocsikat.

– Adom és veszem őket – mondta Howard –, és megpróbálok becsületesen eljárni az eladókkal és vevőkkel szemben. Mondtam, hogy utálom a csalást, és nem fogok az öreg Watts meg a hasonlók kedvéért csalni, és ha az öreg Wattsnak nem tetszik, hogy valaki így áll hozzá ahhoz a rohadt munkához, hát akkor majd megmondom, mit csináljon az állásával.

Az a lényeg, hogy többet nem szólt arról, hogy megmondjuk-e Michaelnak, hogy a felesége a házunkban van, így az ebéd a továbbiakban eléggé békésen folyt. Myrtle azt mondta, elmosogat, és ha akarjuk, készít uzsonnát, mire megjövünk. Én azt mondtam, isteni ötlet, rábízom. Valójában irigyeltem Myrtle-t, mert a szép, kényelmes ház egész délután csak az övé lesz, a tűz mellett olvashatja valamelyik, nőknek való képeslapot, meg aztán 3.45-kor jön a Zene munka közben, 4.30-kor pedig a Mrs. Dale. Szép élet akármelyik nőnek, és Myrtle is így élt, mióta férjhez ment, mégsem tudta megbecsülni. Nincs ahhoz fogható, mint egy téli délután, amikor az ember lustálkodhat, semmit nem kell csinálnia, csak ül a tűznél, és ábrándozik egy kicsit, elálmodozik arról, hogy kihez mehetett volna férjhez ahelyett, akihez férjhez ment, elképzeli magát napszemüvegben, strandruhában a Bermudákon vagy valahol, amint egy fehér fogsorú, bronzszínűre sült, jóképű gazember hajol föléje a Tarzan-vállaival, a kezében öngyújtó, és miközben rágyújt az ember, olyan titokzatosforma pillantást vet rá, bár persze ha az ember napszemüvegben van, úgyse látszik, milyen a pillantása. Azért az álom jobb a valóságnál. Nekem elhihetik.

Utószó

A tudatlanság kultúrája

Az öt év távollét után Bruneiből hazatelepülni kényszerült Anthony Burgess számára egyértelművé vált, hogy ez a változás egyben tanári karrierje végét is jelenti, ezért eldöntötte, hogy a továbbiakban főállású íróként próbálja keresni kenyerét. Ugyan a Távol-Keleten rátörő rosszulléteire az eredetileg agytumorra gyanakvó brit orvosok végül nem találtak tudományos magyarázatot, mégis, attól tartva, hogy egy esetleges daganat végzetes lehet számára, Burgess lázas írásba kezdett, hogy a regényeiből származó jogdíjakból leendő özvegyének viszonylagos jólétet teremtsen. Ennek a regényfolyamnak az egyik termése az Egy tenyér ha csattan, amelyet Burgess kiadója, a William Heinemann könyvkiadó – gondolván, hogy hírnevének nem tesz jót, ha gyors egymásutánban egyazon szerző öt regényét adja ki – Joseph Kell álnéven jelentetett meg. Mivel első regénynek harangozták be, a mű kritikai visszhangja is elenyésző volt.

A zongoristákhoz hasonlóan az Egy tenyér ha csattanban is egy női narrátor nézőpontjából ismerhetjük meg a történetet. A munkásosztályból származó Janet, az ötvenes évek második felében fellendülő brit piacgazdaság kedvezményezettje, kortársaival egyetemben élvezi a társadalmi jólét nyújtotta termékeket, háztartási eszközöket, élvezeti cikkeket. Számára a jóléthez – ha nem is a gazdagsághoz – elég, ha az embernek tanácsi lakása, televíziója, frizsidere van, a spájz polcain pedig tucatszámra roskadoznak a különféle konzervek.

Janet hétköznapi stílusa, mondandója már a regény legelején egyértelművé teszi az olvasó számára a főhősnő tanulatlanságát, amelyet fel is vállal, mialatt elmeséli, hogy valójában a tanárai sem erőltették a számukra is unalmas szépirodalmat, történelmet és egyéb tárgyakat. Janet szavai (az irodalomtanár „nem csípi az irodalmi halandzsát”; a történelemtanár „inkább a gitárján játszott”, hiszen a diákokat úgysem érdekelnék „azok a régi királyok és királynők”) akaratlanul is a korabeli oktatáspolitika kritikáját fogalmazzák meg. Burgess tanár énje aggódva figyelte a tananyagban bekövetkezett negatív változásokat, a tanárok és diákok színvonalának hanyatlását. Az író nem csupán az oktatást, de az Egyesült Államokból beáramló szubkultúrát is igen rossz szemmel nézte. Zeneszerzőként keményen bírálta a feltörekvő beatzenészek szegényes muzsikáját, szinte nincs olyan regénye, amelyben ne gúnyolná őket – és rajongóikat – valamilyen formában.

Ugyanezzel a módszerrel, a tudatlan „ártatlan” szemszögéből mutatja be Burgess a kor társadalmának egyéb visszásságait is. A konzervételeket fogyasztó polgárok ízlése a tévéműsorokat illetően sem különb. A felületes tudást tesztelő, ám a közönséget annál inkább szórakoztató kvízműsorok a társadalom szinte minden tagját a képernyő elé szögezik, és ezek az emberek ugyanolyan érdeklődéssel nézik a műsorok közötti reklámokat is, amelyek hatására a nézőknek hol a nyálelválasztása indul meg, hol pedig valami háztartási teendő vagy – az anyát és kislányát egyformán védő szappanról – a családalapítás jut az eszébe. De nem csupán a nézők tudása felületes: a játékvezető, akinek olykor a nevek és idegen szavak kiejtésével is gondjai vannak, csak a papírra írt helyes megoldás birtokában tudja a választ, és amikor a válasz, ha csekély mértékben is, de eltér ettől, egyedül már nem tudja eldönteni, hogy mit fogadhat el, és mit nem. A televízió hatalma azonban megkérdőjelezhetetlen: aki ott szerepel, az tulajdonképpen az elnökkel egyenrangú.

Érdemes pár mondat erejéig a regény stílusára is kitérni. Az egész történetet Janet tolmácsolásában halljuk, aki végtelenül egyszerű, közvetlen stílusban meséli el a nem hétköznapi eseményeket. Burgess kiváló megfigyelőkészségének és stílusérzékének köszönhetően az olvasó egy pillanatra sem látja a szavak mögött rejtőző írót. Burgess kiválóan azonosul a butácska főhősnővel, akinek mind stílusa, mind mondandója az iróniát kevésbé értékelő nők számára kissé bántó lehet – nem meglepő, hogy Burgesst a feminista sajtó hímsovinisztának nevezte. Azonban a könnyed stílus ellenére gyakran Janet mondandója tartalmazza a legmagvasabb gondolatokat, még akkor is, ha ő maga ezt nem is tudja. Janet minden részletre emlékszik, de megfigyeléseinek legnagyobb része látszólag egyáltalán nem releváns. Erre a legjobb példa az Egyesült Államokban tapasztalt események és az ott látott emberek leírása: van, aki krákog, másnak pattanás éktelenkedik a nyakán s a többi, mégis, az effajta apróságokból derül ki, hogy mennyire különbözik a valóság az amerikai filmekben közvetített idilli képektől. Janet gondolkodásában is jellemző a lényeges és a lényegtelen összemosása. Amikor épp a gyilkosság részleteit szövögeti, a konyhaasztal láttán eszébe jut, hogy nem vett teát; hasonlóképp, a fenyegető halállal szembesülve döbben rá, hogy meg kéne rakni a tüzet, nem beszélve arról a kényszerességről, hogy a történet fonalát egyre-másra megszakítja, hogy a szereplők öltözetét részletesen bemutassa – számtalan hasonló példát találunk erre a könyvben.

Janettel ellentétben a férje, Howard sokkal tudatosabb. Tisztán látja korának visszásságait, az értékvesztést, a média által közvetített „rohadt, bűzös romlottság”-ot. Elkeseredett harcot vív egy megállíthatatlan folyamat ellen, és ebből a szempontból sokkal naivabb kevésbé „olvasott”, de az életet tisztábban látó feleségénél. Janet mindent úgy fogad el, ahogy van, élvezni szeretné az életet, nem pedig megváltoztatni. Még a hihetetlen nagyságú nyeremény sem zökkenti ki szokásaiból: továbbra is konzervet eszik, ugyanazokat a képes újságokat olvassa, és a tévéműsorokat illetően sem változik az ízlése. Az immár gazdag Howard színházba viszi; a megnézendő előadás tulajdonképpen magára a regényre utal („Az a címe, hogy Egy tenyér ha csattan. A darab a körülöttünk levő világ hanyatlásáról, dekadenciájáról szól, és nagyon szellemes.”) Janetnek a csattanásról ismét egy reklám jut az eszébe, hiába a férje Zen buddhizmusra és az abszurd dolgokra való utalása – számára a színdarabnál jóval élvezetesebb a vacsora. A színházi látogatás folyamán a darab lényegét nem értő Janet ismét a külsőségek alapján ítél: kicsinek tartja a színházat, holott, ilyen sok pénzük lévén, jobban illene hozzájuk egy nagy színházban előadott, mutatós pantomim.

Howard sokkal inkább tisztában van azzal, mi az igazi érték, és tulajdonképpen ez is okozza a vesztét. Tudja, hogy enciklopédikus tudása mit sem ér, ha nincs mögötte valódi tartalom. A férfi legnagyobb bánata, hogy nem értheti meg és nem élvezheti a nagy tudósok, írók, költők, zeneszerzők szellemi termékeit. Felesége életszeretete nem ellensúlyozhatja mindazt a bánatot, amit Howard érez a tudás elértéktelenedése, kortársainak az elődökkel szemben elkövetett árulása miatt. Felháborítja, hogy a nagy elődök műveinek címe kvízműsor-feladványként komoly pénzösszeget ér, jóllehet a játékosok nem ismerik a művek lényegét, mondanivalóját. Janet – aki ugyan jó megfigyelő, de maga is bevallja, hogy az amerikai körutazásból is csak a jelentéktelen dolgokra emlékszik – a kort jellemző felszínesség iskolapéldája.

A regény harmadik kulcsfigurája Redvers Glass, a költő, aki a Howard által képviselt utópisztikus eszméket ellensúlyozza. Red valódi költő, tehát Howard elképzelése szerint mindannak a tudásnak és világszemléletnek a birtokában kell lennie, amire ő oly reménytelenül vágyik. Ehelyett Red nagyon is a mában él, a magasröptű gondolatok helyett inkább azokat az örömöket élvezi, amelyeket az élet és nem utolsósorban Janet nyújt neki. Burgess regényeiben a költő valamint a hűtlen feleség alakja visszatérő motívumok. Az író egy egész tetralógiát szánt a saját kora által meg nem értett Enderbynek, de más regényeiben is fel-felbukkan egy-egy költő, néhány verssor. A hűtlen feleséget legszemléletesebben a Beteg a doktorban ábrázolja Burgess; a jelen regényben Janet házasságtörésével Burgess nagy valószínűséggel első feleségének, Lynne-nek a híres költővel, Dylan Thomas-szal való egykori afférját vette célba.

Az Egy tenyér ha csattan nagyon szórakoztató, ugyanakkor elgondolkodtató regény. Burgess a tőle megszokott szellemességgel karikírozza és egyben kritizálja azokat a társadalmi változásokat, amelyek az ötvenes évek második felében kezdődtek, hatalmas szakadékot nyitva két generáció között. Ez a folyamat azóta csak tovább gyorsult, ezért nem is lehet kérdés, hogy aktuális-e még ma is Burgess 1961-ben megjelent regénye.

Wiesenmayer Teodóra

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Takács M. József
Szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Borítóterv Szabó Levente
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

ISBN 978 963 227 790 5

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License