Makai Rita

Határtalan

szerelem

Párizsban

Makai Rita

Határtalan

szerelem

Párizsban

Egy magyar lány

és egy arab fiú nagy találkozása

ATHENEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Makai Rita, 2016

ISBN: 978-963-293-568-3

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó

Mindig is történtek különös és különleges dolgok az életemben. Megannyi briliáns elméjű és lenyűgöző személyiségű emberrel, mentorral találkoztam (akiket ma már a barátaimnak is mondhatok), akik folyamatosan egyengették az utamat, és olyan mederbe terelték a sorsomat, amilyenről előtte nem is álmodtam. Csodálatos eseményeket éltem meg, sorsfordító pillanatokat, amelyeknek akkor és ott kellett megtörténnie (mintha egy filmet néztem volna, amelynek én vagyok a főszereplője). Néha pedig úgy szenvedtem, hogy ordítani tudtam volna a fájdalomtól, meghasadtam, hogy később egy erősebb alappal újjáépülhessek a romjaimból.

De az a sok csoda, amit ajándékul adott az élet, mind megmutatta, hogy volt miért, és van miért. Van miért élni, küzdeni, szenvedni és kitartani, mert mindennek oka van, és később összeáll majd a nagy egész, amit ma még nem láthatunk. Nem véletlenül születtünk a világra, feladatunk van, utunk, amit be kell járni, és észrevenni a szépségeket, bármily kacskaringós is legyen az út. Mert nincs tudatosulás fájdalom nélkül.

A végzet (ahogy a párom mondaná: Maktub) vezérelt Párizsba, egy véletlen folytán töltöttem ott a szilvesztert. A találkozás Lotfival nem várt történések sorozatát indította el, és teljes egészében a feje tetejére állította az életemet, jó messzire repítve a komfortzónámtól és mindentől, ami addig jellemzett. Pár rövid percen múlt minden, és a végzetszerű találkozás eredményeként életem legnagyobb kalandját kaptam osztályrészül.

1. Három piros fonál

Egyedül voltam Peruban, Chivay falu közepén, egy aprócska szobában, amelynek a falait okkersárgára festették. Feküdtem az ágyon. Megannyi kézzel szőtt, színpompás meleg takarót dobtak rám, amelyek segítettek, hogy hamarabb kiizzadjam a magaslati betegséget. Soha nem voltam még ilyen rosszul, és soha nem voltam még ennyire egyedül.

A betegség fizikailag minden erőmet kivette, és lelkileg is magam alá kerültem. Válaszút előtt álltam, szakítás előtt. Az utat még közösen fizettük be az exkedvesemmel, Zolival, és mindketten nagyon megszenvedtük, hogy együtt kellett elutaznunk, mélyen legbelül már sejtve, hogy nem maradunk egy pár.

A harmincadik születésnapomat szerettem volna megünnepelni Peruban, régi álmom volt eljutni e mitikus helyre. Azonban a Huacachina oázisban előző éjjel nagyon megfáztam, és a szülinapom estéjén még az értékes fényképezőgépemet is ellopták Arequipában, rajta a szebbnél szebb fotóimmal. Ráadásul a Machu Picchu még csak ezután következett.

Amikor megérkeztem, még úgy éreztem, minden álmom valóra válhat itt, a Nazca-vonalak felett. Enyém volt a világ. Két napra rá pedig azon gondolkodtam, hogyan fogom mindezt túlélni, a világ másik végén, ebben a picike inka faluban. Bámultam a falakat, izzadtam, jártányi erőm sem maradt.

A többiek reggel elmentek kondorlesre, majd termálfürdőzni. Előtte előkészítették nekem a teát és az orvosságot, és bejöttek beszélgetni; nagyon megérintett ez a gesztus, hogy figyelnek rám és velem éreznek. Aztán az ajtó becsukódott, és egyedül maradtam a gondolataimmal.

Ez volt az egyik legjobb dolog, ami valaha történt velem.

Számot vetettem az életemmel.

Önismeret-fejlesztésre jártam már több mint egy éve, és bár gyorsan haladtam, valahogy az igazi felismerés, a mély kapcsolódás önmagammal még hiányzott.

És ahogy izzadtam a takarók alatt, egyszer csak bevillant egy mondat. Akkor megértettem, mit jelent az a kifejezés, hogy belém hasít egy felismerés. Annyira egyszerű volt, annyira tiszta, annyira mélyről jövő, hogy beleremegtem.

Mindössze ennyi volt: Csak magamra számíthatok. Sem több, sem kevesebb. Minden negatív töltet nélkül. Csak magamra számíthatok.

Egyedül én vagyok felelős az életemért, a gondolataimért, a cselekedeteimért. Nem okolhatok már többé senki mást. Én irányítok, én vállalom a felelősséget. És most el kell döntenem, hogy a hátralevő napokat milyen szellemben kívánom eltölteni: a legjobbat kihozva belőlük vagy áldozatként, sajnálva magamat és az elvesztegetett lehetőségeimet.

Hirtelen elöntött a boldogság, úgy éreztem, fényesség tör elő belőlem, ragyogok.

Hatalmas erő töltött el, egyfajta legyőzhetetlenség.

Mire a többiek visszatértek, már nem számított az ellopott kamera. Azt mondták, ne aggódjak, mindenki odaadja majd a fotóit, hogy kárpótoljanak a veszteségért. Könnyes lett a szemem a meghatottságtól.

Ráébredtem, hogy mindaz, amit görcsösen el akartam érni, amit annyira terveztem már évek óta, a szemem előtt hullott darabokra. De ami igazán számított, az hogy én végre Teljes Egész voltam. Életem egyik legsokkolóbb élménye a legnagyobb felismeréssel ajándékozott meg. Az ember sosincs egyedül, de mégis csak magára számíthat.

Néhány nappal később eljutottunk egy Moray nevű faluba. Mindenki lelkesen fotózgatta a földben lévő kör alakú krátereket, én pedig igyekeztem magamba szívni a hely szellemét és megélni minden pillanatot. Nem tudtam már fényképezni, de nem is nagyon bántam. Átadtam magam a jelennek.

Ahogy a busz felé sétáltam, a földön megláttam valamit: három szál piros fonalat összefonódva, amiket valószínűleg egy helyi kézműves hagyott el szőnyegszövés után. Nem képviseltek értéket, maradékok voltak. Hirtelen gondolattól vezérelve megkértem az egyik utastársamat, hogy kösse őket a kezemre. Az első fonál jelképezte az egészséget, a második a karriert, a harmadik pedig a szerelmi életet. Butaságnak tűnhet, de úgy gondoltam, ez egy új kezdet, és szerettem volna más időszámítást indítani ezzel a gesztussal.

A perui történések jelentős szerepet játszottak abban, hogy új irányt vett az életem.

Macchu Picchu igazán mély spirituális emlék marad számomra a társaság és a hely energiája miatt is. Az út előtt egyetlen csapattaggal sem ismertük egymást, de utána úgy összekovácsolódtunk, mintha évek óta cimborák lettünk volna. Egyikük, Napsugár, aki nevéhez hűen igazi fény az emberek életében, kitalálta, hogy hozzunk létre egy kört gyertyákkal a hegy tetején, így köszönve meg a sorsnak, hogy itt lehetünk.

Az előre megbeszélt időpontban érdekes módon pont annyian érkeztünk a helyszínre, ahány gyertya volt. Az őrök el akartak zavarni minket, mert az ilyesféle szeánszokat nem támogatják a helyszínen, nehogy rossz célokra használják a hely csodás energiáit, de mi úgy tettünk, mintha nem értenénk spanyolul, és csendben hallgattuk, ahogy Napsugár köszönetet mond a pillanatért, és azért, hogy ott lehetünk, együtt. Nagyon megható volt.

Napsugár akkor és ott mondott néhány szót mindenkinek, akit érdekelt, hogy mit lát az életéről a tarot-kártya alapján. Bár spirituális beállítottságú vagyok, a jövőmről nem szoktam kérdezősködni, mert még véletlenül sem szeretnék tudat alatt olyasvalamit elhinni, amiről nem tudom biztosan, hogy valóban az utamhoz tartozik-e. De benne megbíztam, annyira pozitív és jó energiákkal teli lélek. Húztam hát egy kártyát, próba szerencse, és megmutattam neki: egy torony volt rajta. Rám nézett, és sosem felejtem el, amit mondott: „Ez a lap azt szimbolizálja, hogy egy nagy torony összeomlik nemsokára, fájdalom és szenvedés jár majd a nyomában, de utána kitisztul a levegő, és sokkal messzebbre és tisztábban látsz majd.”

Elhűlve hallgattam a szavait, nagyon is értettem, miről beszél. Picit sokkoló volt hallani, hogy valaki pontosan leírja az élethelyzetet, amiben vagy, anélkül, hogy ismerne. Bár én már lassan nem is csodálkozom ezeken a sorsszerű találkozásokon.

A fentiek fényében talán már érthető, miért volt életem egyik legmeghatározóbb élménye a perui út. Minden, amit addig tanultam az önismeret-fejlesztés során, ott vált igazi, mélyről jövő felismeréssé.

Hazatérés

Amikor az ember visszatér egy intenzív, mély utazásból, úgy érzi, hogy minden megváltozott körülötte, pedig valójában ő változott meg, legbelül. Velem is ez történt. Valahogy minden ment tovább a maga útján, de én már nem voltam ugyanaz, és nem ugyanúgy láttam a világot. Élesebb lett minden.

Ugyanakkor számot kellett vetnem magammal és a múltammal is. Rá kellett ébrednem, hogy a kapcsolatunk a kedvesemmel már régóta nem működik, hiába is próbálnám tagadni, hogy a szakítás ne tűnjön egy újabb kudarcnak az életemben. Hiszen valójában nem is az, ha jól belegondolunk, csak egy döntés. Mégis, foggal-körömmel ragaszkodunk még egy nem működő kapcsolathoz is, amelyben az érzelmek már barátivá váltak és kihunyt a szenvedély, vagy legfeljebb veszekedések formájában maradt meg. És amikor már viták sincsenek, akkor lehet tudni, hogy vége. Mert észrevétlenül megtanulunk egymás mellett élni, nem egymással.

De mégis, volt négy közös évünk Zolival, sok szép, színes és küzdelmes perc, amely a részünkké vált; ez volt a mi történetünk. Sok fájdalmat okoztunk egymásnak, de nekem elsősorban azokkal a hibákkal kellett elszámolnom, amiket én követtem el, mindkettőnk miatt. Azért, hogy szívből megbánhassam, amit tettem és továbbléphessek, és azért is, hogy ne lépjem meg újra ugyanazokat a rossz lépéseket egy friss párkapcsolatban.

Így meditációs barátom, Jani tanácsára otthon maradtam egész hétvégén, és „belementem” a problémába, a lelkem legmélyebb bugyraiba, hogy megtaláljam a válaszokat.

Az emberek nagy része egész életében ugyanazokat a hibákat ismétli meg minden egyes kapcsolatában. Így vagyok ezzel én is. Az én alapvető bajom mindig is a túlzott irányítani akarás volt. Valószínűleg a saját önbizalomhiányom palástolására is szolgált ez a túlzott kontroll, a folytonos előre tervezés. Az alvásgondom miatt – mert nekem ilyenem is van ám, elég ritka betegség, tízezer emberből egynek van csak, úgyhogy még dr. House is megnyalná a tíz ujját a zárójelentésemet látva – egyszer elmentem kineziológushoz, aki azt mondta, valószínűleg a betegségem is erre vezethető vissza. Folyton irányítani próbálom az életemet, és az éjszaka az egyetlen periódus, amikor valójában kontrollt veszíthetnék, és mivel félek ettől, hát nem alszom. Elég egyszerűnek hangzik, nemde? Emellett a nappal jelenti az ember férfias jelenlétét, az éjszaka pedig a női oldalt, és mivel nekem mindig is nehézségem volt a nőiségem megélésével, ezért nem tudok mély álomba szenderülni.

Így hát otthon maradtam hétvégén, és próbáltam megérteni és megérezni, mi miért történt velem mostanában. Igen idegörlő tevékenység, de megérte.

Volt egy óra, amikor zokogtam, és alig voltam magamnál, mert rájöttem, hogy bármennyire is próbáltam tudatosan vezetni az életemet, mégis egy megadott minta szerint éltem végig, a szüleim nyomdokain járva, és követtem el mindig ugyanazokat a baklövéseket a párkapcsolataimban. Édesanyám gyerekkorom óta hangoztatta, hogy a férfiak semmire sem jók, és tizennyolc éves korukig fejlődnek, utána pedig csak visszafelé. Butaságnak tűnhet, de ha sokszor hallja ezt az ember, pláne abban az életszakaszában, amikor minden ismeretet szivacsként szív magába, akkor bizony nagyon könnyen elhiszi.

Ültem a lakásomban, és rádöbbentem, hogy én is mindig így kezeltem a partnereimet. Ha valami nem ment nekik, kivettem a kezükből, és megcsináltam én, vagy alapból mindent előre megterveztem, esélyt sem adva a spontaneitásnak és az esetleges hibalehetőségeknek. És ezzel sok esetben megfosztottam őket attól, hogy férfiak lehessenek, magamat pedig attól, hogy simulékony nőként megélhessem a nőiségemet mellettük. Iszonyatosan nehéz érzés szembenézni a hibáinkkal, azzal, hogy bármennyire is szeretnénk jó fényben tündökölni magunk és mások előtt, valójában sokszor gyarlók vagyunk, önzők, és csak áltatjuk magunkat, elkendőzzük a valóságot.

Akkor, abban a pillanatban őszintén megbántam, hogy a volt páromat így megbántottam. Üvölteni tudtam volna, és sajgott a lelkem. De nem sajnáltam, mert megérdemeltem, és jót is tett, maga volt a valódi megtisztulás.

Azon a hétvégén darabokra estem, aztán apránként összeraktam magam, és leírtam, amit tapasztaltam, hogy másokkal is megoszthassam az önismeret-fejlesztő csoportban, hogy mire jutottam. Kedves visszajelzéseket is kaptam tőlük, ez jólesett és motivált a továbblépésben.

Az otthon töltött két nap világossá tette számomra, hogy ez így nem mehet tovább. Peru és a harmincadik születésnapom után ott álltam, és döntenem kellett.

Ismerős idegen

Ezután Zolival még egy pár hétig együtt laktunk, de valami megváltozott. Mélységes nyugalom töltött el, egyfajta megvilágosodás. Folyton mosolyogtam, úgy éreztem, kitisztult a kép. És már nem veszekedtünk. Úgy lett vége a kapcsolatunknak, hogy elég jól kijöttünk egymással, még jobban is, mint előtte. Akárcsak a természetben az elmúlás előtt bekövetkező hirtelen fellendülés. Talán mert már nem volt miért harcolni. Ő szegény nem értette teljesen, mi változott meg bennem, megrökönyödve szemlélte, hogy folyamatosan mosolygok, és halálos nyugalommal kezelem a dolgokat.

Ezekben a hetekben történt, hogy az önismeret-fejlesztő csoportom karácsony előtti összejövetelt tervezett. Mindig jó találkozni velük, ezért úgy gondoltuk, mindketten elmegyünk. Rengeteg értelmes, tudatos emberrel lehet összefutni az ilyen alkalmak során, úgy éreztem, ott a helyem, pláne, hogy ilyen fordulatot vett az életem. Mindenki hozott saját készítésű süteményt, remekül el is beszélgettünk néhány emberrel, a mai napig emlékszem arcokra és mondatokra. Igazi kapcsolódós, őszinte este volt.

A parti alatt mindenki suttogott arról, hogy egy méltán híres blog szerzője is eljön majd, de egész este nem láttam. Ráadásul nem is lehetett tudni, hogy néz ki.

Már a vége felé járt a karácsonyi találkozó, és épp elköszönni készültünk, amikor meghallottam valakit beszélni nem messze tőlem; egy hangot nagyon bölcsen magyarázni valamiről, csak nem tudtam kivenni pontosan, miről, így visszafordultam.

Abban a pillanatban, ahogy a tekintetünk találkozott, éreztem, hogy akár egy mágnes, úgy vonz maga felé ez a szempár. Odasétáltam hozzá, épp érdeklődők gyűrűjében álldogált. Bemutatkozott, az igazi nevén. Iván. Onnantól fogva csak felém fordulva beszélt, igazi jelenlétélmény volt mindkettőnk számára, megmagyarázhatatlanul erős, teljesen magába szippantott. Elmondtam neki, hogy mit olvastam tőle utoljára, hogy villogjak egy kicsit, természetesen nagyon örült neki. Még ácsorogtunk így egy darabig, váltottunk pár szót, egymás tekintetébe mélyedve, hogy miről, azt már akkor sem fogtam fel, fogalmam nem volt, mi történik körülöttem.

Amikor elindultunk, kicsit olyan voltam, mint akit fejbe vertek. Zoli is észrevette, és elég idegesen reagált. De valahogy nagy nyugalommal fogadtam. Úgy éreztem, itt megint valami sorsfordító dolog történt, és végül kiderült, hogy igazam is lett. Mert közvetve ez a találkozás is hozzájárult a későbbi párizsi események alakulásához.

Egyre mélyebben a nyúl üregében

Másnap ott várt a Facebook-fiókomban egy ismerősnek jelölés a bloggertől.

Nem tudtam, mire véljem, de ő csak annyit írt, hogy szeretne mentorálni és segíteni az utamon (mert lát bennem valami nagyon különlegeset), már ha elfogadom az őszinte, minden hátsó szándékot nélkülöző segítségét. És én úgy döntöttem, elfogadom. Bár pontosan nem tudtam, mit takar és hová vezet, csak azt éreztem, hogy valami nagyon jó történik most velem. Hallgattam a belső hangra, és nem kellett csalódnom benne.

A következő hetekben Iván küldött nekem gondolatébresztő könyveket, linkeket, cikkeket, zenéket, és nagyon sokat beszélgettünk filozófiai kérdésekről, jelenlétről és kapcsolódásról.

Olyasféle kapcsolat volt ez, mint a Sofie világa című könyvben a kislány és a filozófus között. Ő mindig beszélt nekem egy témáról, kérdéseket tett fel, én pedig a tapasztalásaim és a belső hang alapján válaszoltam és visszakérdeztem, hogy minél többet tanulhassak tőle. És a kérdések által aztán egyre mélyebbre jutottam a nyúl üregében, önmagam megismerése felé.

Beszéltünk a tudatosságról, arról, hogy mit jelent „jelen lenni”, „kapcsolódni”. Arról is, hogy valójában „minden vagyok és semmi”. Ezt én úgy értelmeztem, hogy én magam csupán egy kis porszem vagyok az univerzumban, már-már jelentéktelennek mondható, és mégis, tiszta, jó energiákkal és tettre készséggel akár meg is változtathatom a világban végbemenő dolgokat. Mert minden tenni akarás és jótett számít, még a kicsi is.

Az azóta kedvencemmé vált mondásomat és egyben hitvallásomat is tőle hallottam először:

„Légy te a változás, amit a világban látni akarsz.” Számomra ez jelképezi azt, hogy hogyan szeretnék élni a földi létem során. Talán nem is kell ennél többet mondani, ez magába foglal mindent.

Mindezek a történések még inkább lecsendesítették az elmémet és egyben hatalmas energiákat is adtak. Teljesnek éreztem magam, kinyílt a szemem.

Nagyon sokat köszönhetek ennek a pár hétnek és annak, hogy bizalmat szavaztam egy majdnem idegennek, aki valójában olyan volt, mintha már régóta ismertem volna. A mai napig olyan.

Közeledett a karácsony. Iván átküldte nekem Kahlil Gibran A próféta című könyvét. Elemi erővel érintettek meg a benne levő igazságok, olykor félbe kellett hagynom, mert bár szomjaztam is a tudást, túl sok, túl mély volt az a néhány oldal is, amit egyszerre elolvastam.

Zolival közösen úgy döntöttünk, még karácsony előtt szakítunk, hiszen elég furán nézett volna ki, ha a szeretet ünnepét együtt töltjük. Volt benne még némi elfojtott indulat és harag irányomban, amit meg is értettem, és egyik nap felhívott, hogy azonnal vigyem el a cuccaimat tőle, ne is lássa őket. Így hát azzal a lendülettel el is költöztem tőle. Nem nehezteltem rá, mert tudtam, fájdalmat okoztam neki, még ha ezt hősiesen is viselte az esetek többségében. Szerettük egymást, de nem voltunk egymáshoz valók. Olyanok voltunk mi ketten, mint Schopenhauer sünjei: minél közelebb próbáltunk kerülni egymáshoz, annál több (múltbéli) tüske tűnt elő a felszín alól, és annál inkább megsebeztük egymást.

Irodalmi hasonlattal élve úgy voltunk egymással, mint a kis herceg és a róka: minden áldott nap egy kicsit közelebb ültünk, hogy megszelidíthessük egymást. Nem tudom, végül sikerült-e, talán részben igen, most mégis eljött a búcsú ideje.

De azért a szívem legmélyén eléggé elszomorodtam, csendben eltemettem magamban a kapcsolatunkat, folyt a könnyem is, miközben a barátnőmmel való találkozómra igyekeztem. Mégis, jobb volt így mindkettőnknek. Egy időszak végleg lezárult az életünkben.

2. Sorsfordító pillanat

A szakítást és a költözést követő hetekben próbáltam úgy megélni minden pillanatot, mint az élet ajándékát, örültem mindennek, megláttam mindenben a jót. Kicsit magamba mélyedtem, és igyekeztem előre nézni, nem hátrafelé. Hiszen az már elmúlt, levontam a tanulságokat belőle, ideje volt továbblépni és építkezni. Ebben Iván nagy segítséget nyújtott. Rendkívül érdekes és értékes baráti kapcsolat alakult ki közöttünk. Valahogy ösztönösen, telepatikusan ráérzett, mikor kell küldenie egy-egy motiváló zenét vagy szöveget, mikor van szükségem egy virtuális, támogató ölelésre. És tudjátok, valahányszor ilyet küldött, valóban éreztem az ölelés melegét, a baráti szeretetet, ami felőle áradt, feltétel nélkül. Számomra megmagyarázhatatlan volt, hogyan lehetséges, hogy egyik pillanatról a másikra ott terem az életemben egy idegen, akit mintha már régóta ismernék, és úgy vesszük fel a beszélgetés fonalát, mintha valamikor évezredekkel ezelőtt valahol abbahagytuk volna. Belekerültünk egy szeretetspirálba, amely olykor szárnyalásra késztetett, máskor meg zuhantunk benne, mint az elszabadult űrutazó az univerzumban. Esténként filozófiai és teológiai kérdéseket feszegettünk, a létről és a tudatosságról, olykor órákon keresztül.

Megtanított (legalábbis próbált rávezetni) arra, hogy szeressem és becsüljem önmagam, ne szabadkozzak állandóan, és ne használjak feltételes mondatokat. Ha szeretnék megnézni egy filmet vagy elolvasni egy könyvet, akkor nem „igyekszem” vagy „megpróbálom”, hanem igen, megnézem, és igen, elolvasom. Mert így akarom. A gondolataid befolyásolják a tetteidet, teremtő erejük van, ennek tudatában kell lenni, és figyelni rájuk.

Amikor egyszer megkérdeztem tőle, mégis miért segít nekem, azt mondta, hogy jó embernek tart és szívesen beszélget velem. Tele vagyok pozitív energiákkal, csak meg kell tanulnom használni őket.

Általa újraértelmeztem a szeretet fogalmát is. Valahogy jólesett úgy szeretni egy embert, feltétel nélkül, hogy nem vár tőlem semmit, és én sem tőle. Ez a kapcsolat címke nélküli volt és ártatlan, érdeklődő és viszonzó, jó volt adni és jó volt kapni.

Áramlott valami leírhatatlanul pozitív energia, flow. Ez a barátság maga volt az áramlás. Olyan volt ő nekem, mint egy védelmező testvér, aki a háttérből terelgeti az utamat. És jólesett a figyelmessége. Jólesett, hogy meglátta bennem a fényt, azt, hogy van bennem valami plusz is a külsőségeken túl, és megerősített abban, hogy különleges vagyok.

Iván a legjobbkor érkezett az életembe, mert mindaz, amit tőle kaptam, vezetett közvetetten később oda, hogy megismerhettem egy nagyon különleges személyt, és megszülethetett ez a könyv.

Ezekben a hetekben történt ugyanis, hogy a legjobb barátnőm, Karolina felajánlotta, hogy utazzak ki hozzájuk az ünnepekre Párizsba, hogy azért mégse töltsem egyedül az év utolsó napját. Karolina egyben a mérlegtársam is: mindketten a mérleg jegyében születtünk, és folyton hasonló dolgok történnek az életünkben, csak egy-két év késéssel az én javamra.

Tizenkét éves korunk óta ismerjük egymást, és egy nagyobb kihagyástól eltekintve folyamatosan jelen vagyunk egymás életében, akár a jó testvérek.

Nagyon örültem a kínálkozó lehetőségnek, mert be kell hogy valljam, kicsit tartottam a karácsonyi időszaktól. Ez volt az első karácsony, amit egyedül töltöttem, és a gondolat, hogy utána kint szilveszterezhetek Párizsban a legjobb barátnőmmel, igencsak dobott a hangulatomon.

Ahogy mondják, az élet a legnagyobb rendező. Akkor még nem is sejtettem, hogy ez az ajánlat aztán teljesen más irányba fogja terelni a történéseket. De ez is mutatja, mennyire összefügg kettőnk élete, mi ketten valahogy alakítjuk is egymás sorsát, ahogy a patak formálja a kavicsokat.

December 31-én szállt le a gépem a Beauvais repülőtéren. Bár már jártam Párizsban, mégis kicsit tanácstalanul álltam ott: hol keressem a buszt és a jegypénztárat?

Eltévedni nagyon nem tudok, mert csak egyfelé lehet kijutni az épületből. Kicsit zavart, hogy nem beszélek franciául, de bíztam az angoltudásomban, hátha kihúz a csávából.

Gyorsan beslisszoltam a tömeg előtt a mellékhelyiségbe, mert másfél órás buszút állt még előttem. Fej megigazít, indulhatunk! Megvettem a pénztárnál a buszjegyemet, és elindultam abba az irányba, amerre mindenki húzta a kis kofferjét, szépen libasorban.

Rengeteg ember várt már a buszra, buzgón terelgették őket, számolgatva, melyikre hányan férnek még fel. Micsoda precizitás! Csomag alsó tárolóba helyez, buszra felpattan, elhelyezkedik, megkönnyebbült mosoly: végre! Amint megtelt az utastér, elindultunk.

Előkotortam drága Gibranomat a táskámból, és olvasni kezdtem, legyen valami haszna is a semmittevésnek.

A mellettem lévő üléssorban egy francia pár foglalt helyet, nagyon jól öltözöttek, elegánsak voltak. A férfin remekbe szabott ing, szövetnadrág, a hölgyön fehér blúz, kötött pulóver, nyaklánc, a csuklóján divatos karkötő. Francia sikk. Mindketten a mobiljukat vizslatták. A döbbenet akkor fogott el, amikor a férfi (nem, nem a nő) elkezdte nézegetni a kezén a manikűrt, vajon jól sikerült-e. Percekig méregette, tapogatta a körmeit, forgatta a fényben, hogy több szögből is lemeózza, elég formásak-e, nem maradt-e ki semmi. Esküszöm, a nő volt a férfiasabb kettejük közül. Úristen, hova kerültem!

Majdnem másfél óra volt, mire Porte Maillot-hoz értünk, a buszpályaudvarra.

Kíváncsian kémleltem, vajon Karolina ott vár-e már. Küldött egy sms-t, hogy késni fog, ezért a csomag kivétele után letáboroztam a sorompó mellett.

Elég csípős volt a párizsi időjárás, összehúztam magamon a kabátomat és átkoztam a szőke fejemet, hogy miért is nem tekertem a nyakam köré még egy sálat is, mielőtt elindultam. Nem lenne szerencsés tök náthásan nekiindulni a szilveszternek.

Míg várakoztam, folytattam a kalandozásokat Gibrannal; két-három oldal után drága barátném is feltűnt, és hosszan megöleltük egymást.

A lakásuk felé vezető úton kicsit kibeszélgettük magunkat arról, hogy otthon mi újság, és milyen a párizsi c’est la vie. Ledobtuk a csomagokat és elindultunk a városba, hogy együtt ebédeljünk Robival, Karolina férjével a cég kantinjában. Miután megtömtük a bendőnket, immáron kettesben leültünk az épület melletti parkba egy padra. Melletünk egy középkorú pár ücsörgött: a hölgy igazi francia módjára stílusosan elegáns hosszú kabátban, kalapban.

A tó mellett egy kisfiú kergette a labdáját vidáman, a szülei a háttérből figyelték minden lépését. Aztán egy jól irányzott rúgásnál hopp, a labda a tóban kötött ki. A feleség a háttérből biztatta a férjét, szedje ki valahogyan, de a férfi tanácstalanul téblábolt, szuggerálta a labdát, hátha magától kievickél a partra. Végül a feleség talált egy hosszú botot, és a kezébe nyomta, azzal végül nagy nehezen sikerült kikotornia a fickónak a labdát. Karolinával meg is állapítottuk, hogy azért ezek a francia férfiak nem igazán értenek a kétkezi munkához, számunkra nem tűnnek túl férfiasnak így első blikkre.

Amíg ücsörögtünk, Karolina mesélt a házasságáról, arról, hogy milyen kint élni. Miután igazi nők módjára kidumáltuk magunkat, a város felé vettük az irányt, hogy megnézzük az egyik helyi piacot, hátha rejtett kincsekre bukkanunk.

Párizsról érdemes tudni, hogy a turisztikai látványosságok mellett igazi ínyencségnek számítanak ott a hosszan elterülő piacok és kisebb zsibvásárok, ahol igazi egyedi apróságokra akadhat az ember. Valódi színes forgatag, ahol minden megtalálható, jellemzően arab és kínai árusokkal. Már zárni készültek, de azért még nekieredtünk, hátha nem érkezünk túl későn.

Szerettünk volna vízipipába szenet venni és valami ruhát keríteni estére, meg esetleg egy szép harisnyát is hozzá. Ahogy haladtunk a sorok között, az árusok egyből felfigyeltek ránk, lerítt rólunk, hogy nem vagyunk idevalósiak, az arcunkról, a hanglejtésünkből. Szólongattak, kínálgatták a portékáikat. Az egyik helyen végül találtunk vízipipába való dohányt és szenet. Már zárni készültek, de mi még azért nekieredtünk, hátha nem érkeztünk túl későn. Az egyik standnál találtam egy frankó kis kerekes sporttáskát tizenöt euróért, gyorsan lecsaptam rá, mivel az, amivel érkeztem, már ripityára tört belül.

A másik standnál megláttunk egy szolidan felhasított ruhát, illetve kettőt, fekete-zöld és fekete-sárga színekben; tíz eurót kóstált darabja, az esti partira épp megfelelőnek tűntek. Nem volt túl rövid vagy dekoltált fazon, a csónaknyaka és a színek játéka izgalmassá tette, egyedi volt és a kerekebb idomokra is előnyös. Az árus ugyan húzta a száját, mert már éppen zárta volna a bazárt, de mi azért a biztonság kedvéért gyorsan felpróbáltuk a ruhákat, egész dögösen állt rajtunk. Karolnak a sárga, nekem a zöld tetszett. Mivel előtte volt karácsony és a szülinapja, gondoltam, megveszem neki, meglepetésként. Nagyon örült. És igazából tök poén volt, hogy egyforma és mégis különböző ruhában mehetünk este bulizni.

Friss szerzeményeinkkel hazafelé vettük az irányt, ahol Robival hármasban megvacsoráztunk. Karol korábban szervált egy asztali rezsót; az utcán találta. A franciák imádnak mindenféle dolgokat kidobni, még azt is, ami működik, mert kicsik a lakások és nincs hely; ha újat vesznek, az utcára rakják a régit. Így újította be a tévéjüket és a babzsákjukat is. A rezsón összedobott valami csirkepörköltre emlékeztető fogást, igazából mindegy volt, csak meleg kaja legyen a gyomrunkban.

Eredetileg egy másik, kicsit elitebb buliba szerettünk volna menni, de mivel túl drágának találtuk a belépőt, az utolsó pillanatban alternatív megoldást kellett keresnünk. Így leltünk rá esténk későbbi helyszínére, egy salsabulira, ahol egy perui/bolíviai banda, a (számomra) vicces nevű Los Faros adott koncertet, és a húsz eurós belépő árában benne foglaltatott egy pohár pezsgő is.

A vacsora után megkezdődött az őrült készülődés (hárman jutottunk egy fürdőszobára), zuhany, ruha, smink. Amikor végre mindannyian összekászálódtunk, már éjjel fél tizenkettőre járt, félő volt, hogy elkésünk, éjfélkor koccintás, mi pedig még sehol sem tartottunk. Esett az eső, szedhettük a lábunkat. A 14-es metró felé vettük az irányt, a Bibliothèque François Mitterrand volt a célállomás. A metrón sűrűn kattintgattunk a fényképezőgéppel, kiélveztük, hogy ilyen dögösen kicsíptük magunkat, formában voltunk.

Körülbelül húsz perc után meg is érkeztünk. Nyomtunk egy laza sprintet, hogy még időben odaérjünk. Stílszerűen pontosan éjfél előtt öt perccel érkeztünk.

A helyet különben nem volt egyszerű megtalálni, mivel egy garázslejáró végén volt elrejtve egy kapu mögött (tisztára, mint a filmekben azok az eldugott kis klubhelyiségek vagy bűnbarlangok). Mire odaértünk, a helyiség már tömve volt.

Vittem egy magas sarkú váltócipőt a tánchoz, és ledobtam magam az egyik műanyag székre, hogy átvegyem. Karolék pezsgő után kajtattak. Amikor elütötte az óra az éjfélt, már mindannyian szorongattunk a kezünkben egy műanyag poharat pezsgővel töltve, koccintottunk, és boldog új évet kívántunk egymásnak. És azután azonnal beindult a buli. Mivel én pár nélkül voltam, Robi kedvesen felajánlotta, hogy táncol velem. Ügyesen vezetett, én voltam a béna, valahogy nem éreztem magam túl magabiztosnak, csak tébláboltam a parketten eleinte, pláne a tűsarkaimban. A végére kicsit azért belejöttünk, Robi pörgetett, forgatott. Az egyik ilyen mozdulatnál sikeresen ráléptem egy ragadós pezsgőtócsára a táncparketten és zakóztam egy rendeset, majd a térdemre érkeztem. Mégsem volt olyan jó ötlet gólyalábakra váltani a balerinacipőt… Nagy nehezen feltápászkodtam, és titkon abban reménykedtem, hogy nem látta mindenki a szaltómat. Szóltam Robinak, hogy kicsit leülök.

Lotfi öt perccel éjfél után érkezett meg.

Aznap egész délután otthon feküdt betegen, mert az unokatestvére és a barátaik Le Mans-ban ünnepeltek, és ilyen állapotban nem akart a nyakukon maradni, így még délután hazament, bevett egy kis antibiotikumot és lefeküdt aludni. Éjfél előtt fél órával döntött úgy, hogy azért mégsem így, gyengélkedve és egyedül szeretné tölteni az év utolsó napját és az újév első perceit, így megkereste a hozzá legközelebb eső buli helyszínét, és elindult. Én éjfél előtt öt perccel érkeztem, ő meg öt perccel utána.

Épp az asztalnál ücsörögtem, amikor odalépett hozzám és felkért táncolni. A térdem még eléggé sajgott, de gondoltam, miért is ne. Most eldönthetem, hogy erőt veszek-e magamon és jó hangulatban telik az év első pár órája, vagy letörten rostokolok a sarokban magamat sajnálva. Az előbbi mellett tettem le a voksom, és engedtem, hogy a kezemet megragadva a terem másik végébe húzzon, ahol több hely volt táncolni. Mivel a fényképezőgépet még a kezemben szorongattam és nagyon hirtelen történt minden, fogalmam sem volt, hova tegyem. Lotfi azt mondta, dobjam le az egyik székre, majd tánc után megkeressük. Hát jó, így tettem, és követtem őt a tánctérre. Elég hamar felvette a pörgős ritmust, nem igazán tudtam tartani vele a lépést, olyan volt, mintha Duracell-elemet raktak volna bele, egyből pörgetni akart, majd próbált rávezetni, hogy kövessem, és erősen magához szorított. Éreztem, hogy kicsit már be van csípve, de hát szilveszter volt, nem meglepő. Az egyik ilyen szorítós manővernél megpróbált megcsókolni. Nekem ez az iram túl gyors volt, így igyekeztem kicsit eltolni magamtól.

A szám végén felajánlotta, hogy meghív valamire. Szimpatikus fiúnak találtam, így elfogadtam az italt. Gondoltam, tisztázom vele a határokat, talán tudunk majd egy kicsit beszélgetni az asztalnál. Akkor jutott eszembe, hogy a fényképezőgépem még mindig valamelyik széken hever. Keresni kezdtem, de természetesen csak hűlt helyét leltem. Gondoltam, nagyszerű, ez már a második ellopott fényképezőgépem ebben az évben, remekül csinálom. Átkoztam magam, amiért hallgattam erre az idegen férfira. Nem volt különösebben értékes gép, egy ütött-kopott ötéves Canon kompakt; inkább a rajta lévő fotók miatt fájt a szívem, nagyon jókat lőttünk Karollal a metrón, és még le is videóztam őket Robival tánc közben. A fene vigye el!

Amikor mások meglátták, hogy vadul keresek valamit, kedvesen felajánlották, hogy segítenek. Közben Lotfi is odaért, mondta, hogy nyugodjak meg, meglesz a gép.

Kaptam egy pohár vörösbort, kóstolgattam kicsit, eléggé zavarban voltam, és a gép miatt is ki voltam akadva. De ismét lehetőségem volt gyakorolni a tudatosság csodálatos erényét, muszáj volt lapozni egyet, különben teljesen gajra megy az egész estém. Felejtsük el, majd meglesz.

Mondjuk Karol nem örül majd különösebben a hírnek, nagyon jók voltak a videók róluk, de hát mit lehet tenni.

Lotfi letelepedett mellém. Mivel elég nagy zaj volt, nem tudtunk sokat beszélgetni.

Bejelentette, hogy kimegy dohányozni. Azt feleltem, hogy csatlakozom, abban a reményben, hátha kint többet hallok majd abból, amit mond. Nem igazán akartam ismerkedni, pláne szilveszter éjjel egy idegen országban, de a beszélgetés lehetősége azért vonzott, nagyon szeretek új embereket megismerni.

Úgy éreztem, hogy teljes vagyok. Nem volt szükségem senkire és semmire, „kiürítettem” a lelkemet, megfigyeltem, mosolyogtam, ragyogtam. Szerintem ezért is találkoztunk Lotfival. Nincsenek véletlenek: hogy pont akkor és ott futottunk egymásba, utolsó pillanatban meghozott döntések következtében, az nem lehet véletlen.

Mivel én magam nem tudtam franciául, tört angolsággal próbált beszélgetni velem.

Elmesélte, hogy Tunéziából származik, itt él Párizsban, és informatikus. Persze, látszottak rajta az arabos vonások, kicsit barna is volt, de azért nem volt szembetűnő a származása. Nem az a tipikus arab fazon, se szakálla nem volt, se az arcéle nem emlékeztetett az arabokéra.

Egyetlen szépséghibája volt: az egyik foga elöl el volt törve.

Amikor Egyiptomban jártam, sok embert láttam elfeketedett vagy letört fogakkal, mivel arrafelé cukornádat szoktak rágcsálni, és a tetejébe még vízipipáznak is. Azon töprengtem, vajon nála is erről van-e szó, vagy más az oka. De tapintatból nem mertem rákérdezni.

Cserébe én is elmondtam, hogy a barátnőm hívott meg szilveszterezni, magyar vagyok, pénzügyes, és nagyon szeretem a salsát. Kérdeztem, hol tanult meg táncolni. Azt válaszolta, hogy ugyan vett egy-két táncórát, de leginkább autodidakta módon, a YouTube-ról leste le és gyakorolta be a lépéseket és a koreográfiát. Leesett az állam. Nagyon jól táncolt, és jól is vezetett. Nem semmi.

Ezután elkérte a mobilszámomat. Nem mertem megadni neki, ki tudja, nem is ismerem. Jó dolog a bizalom, de azért vannak határok. Inkább megadtam neki az e-mail-címemet, és kértem, hogy írjon. Nem szoktam fals adatokkal dobálózni, sosem hazudok, ezért tértem ki a kérése elől, arra nem lettem volna képes, hogy átvágjam. De utólag azt mesélte, attól félt, hogy ez nem is a valódi e-mail-címem. Pedig de.

Utána visszamentünk a terembe, és ismét a táncparkett felé vettük az irányt. Igyekeztem felvenni a ritmusát, most már kicsit jobban ment. A második számnál megint magához ölelt, és kezdett a szám felé közelíteni az ajkaival. Elgondolkodtam: vajon most mit csináljak, mi lenne a helyes? Én nem vagyok olyan lány. (Milyen is? Könnyűvérű? Vagy olyan, aki képes kiélvezni a pillanatot?) Második flessre az ugrott be, vajon Karolék néznek-e, és ha igen, mit gondolhatnak rólam, hiszen csak nemrég szakítottunk Zolival, elég friss még az élmény. Végül hagytam a fenébe a logikát, és átadtam magam a pillanatnak. Eléggé nyomult a srác, ez némileg zavart, de nagyon jól csókolt, azt meg kell hagyni.

Két-három szám után visszamentünk az asztalunkhoz. Láttam a diadalittas fényt megcsillanni a szemében. Előkapta a telefonját, és írt valakinek viberen. Na, gondoltam, biztos elmeséli a barátainak, milyen trófeát gyűjtött be. De kit érdekel, örüljön neki, nincs jelentősége. Aztán a fejünk fölé emelte a mobilját, és a vaksötétben megpróbált szelfit készíteni rólunk. Elég homályos lett, de azért valamennyire látszott az arcunk. Azon gondolkodtam, vajon ezt is átküldi-e a barátainak, vagy mi…

Kicsit ücsörögtünk még a műanyag székeken, aztán közölte, hogy kimegy dohányozni. Mondtam, rendben, én itt leszek bent, megtalál.

Míg kiment, egy magas afro férfi felkért táncolni. Nagyon jól nyomta, a vérében volt a zene lüktetése. Hja, erre születni kell. Éreztem, hogy elég gáz vagyok az ő szintjéhez képest. Egy szám után fel is adtuk, megköszöntem és visszamentem a helyemre. Utólag azt gondolom, hogy inkább a kinézetemnek volt betudható az érdeklődés, mert még Párizsban is viszonylag ritka a szőke, fehér bőrű lány kelet-európai vonásokkal. De azért jó volt vele táncolni, nem bántam meg a kísérletet, legyünk nyitottak.

A szám végére Karolék is visszajöttek. Megbeszéltük, hogy nem valami jó ez a buli, a zene egy tragédia. Azon tanakodtunk, lelépjünk-e. Kérdezték, hogy oké, de mi lesz a fiúval, aki úgy lelkesedik értem. Kértem tőlük, hogy adjanak pár percet, hadd beszéljek vele. Időközben Lotfi is visszaért. Mondtam neki, hogy mi a helyzet, szeretnénk elindulni. Láttam a szomorúságot a szemében. Azt mondta, várjam meg, kikísér. Felkaptuk a kabátokat. Karolék előrementek, adtak nekünk még pár percet. Megígérte, hogy másnap betelefonál a klubba, hátha megtalálták a gépemet, ne aggódjak. Megköszöntem neki.

Ezután megöleltük és megcsókoltuk egymást. Fura érzés, egyfajta mély bánat fogott el, akkor még nem is értettem, miért. Hiszen alig ismertem. Jó este volt, most mit szomorkodom? Tök hülye vagyok, miért kell folyton agyalni…

Elindultam Karolék után. A kapu felé vezető garázsfeljárón visszafordultam, láttam, hogy néz utánam. Láttam az arcán, hogy szomorú. Érdekes, talán ő is hasonlóan érez, mint én? Vagy csak képzelődöm, mert jólesne, ha tényleg így lenne?

Amikor utólag felemlegettük a bulit, azt mesélte, hogy amikor hozzáértem tánc közben, csodálatos melegséget és energiákat érzett. És nagyon félt, hogy soha többé nem láthat újra…

A fényképezőgép végül nem lett meg. Gondolkoztam azon, hogy kirakok egy plakátot, hogy legalább a memóriakártyát adják vissza, mert számomra eszmei értéke van a rajta lévő adatoknak. Aztán nem tettem, utólag bolond ötletnek tartottam.

Január elseje volt. Azon morfondíroztam, vajon tényleg megtörtént-e az egész, olyan valószerűtlen volt. Két hosszú kapcsolat, egy hatéves és egy négyéves után nem voltam hozzászokva, hogy diszkóban ismerkedjek. Izgalmas érzés volt, mintha megint kamasz lennék. Némi szégyenérzet is vegyült ebbe, nem akartam könnyű nő benyomását kelteni. Nem is vagyok az.

Este 18 óra 26 perckor e-mailem érkezett. De én 22 óra 30 percig nem csekkoltam a fiókomat, nem gondoltam volna, hogy írni fog. Pedig de.

Mivel nem válaszoltam neki, így 21 óra 14 perckor üzenetem jött a Facebookon is. Kis ügyes, az e-mail-címem alapján megtalált. (Ilyen könnyen lenyomozhatóak lennénk?)

Viszont a Facebookot még ritkábban néztem, így először mégis az e-mailjére válaszoltam.

Azt írta, hogy nagyon jól érezte magát velem, és szeretne ismét látni, ha nekem is van kedvem hozzá. Mondtam neki, hogy szívesen elmennék megint salsázni, ha tud valami jó helyet, mi a La Peñára (salsaklub Párizsban) gondoltunk Karolékkal. De ha lehet, inkább holnap, mert a térdem a duplájára dagadt az esés következtében, így nemhogy táncolni nem tudok, de járni se nagyon. Azt válaszolta, megérti, semmi gond, akkor holnap találkozunk, és elmegyünk táncolni. Azt is hozzátette, hogy ha van kedvem, utána esetleg meglátogathatnánk egy hotelt vagy felugorhatnánk hozzá, hogy eltöltsünk néhány kellemes percet egymással. Érdekes felvetés. Megírtam neki, hogy én semmiképpen sem szeretnék annál komolyabb dolgokba bonyolódni, mint ami eddig történt. Azt válaszolta, hogy ez abszolút nem gond, ezért javasolta a hotelszobát… Jellemző, úgy értelmezte, hogy komoly kapcsolatot nem akarok, csak valami laza élvezetet, pedig épp az ellenkezőjét írtam. (Ez különben a későbbiekben is jellemző volt a köztünk lévő kommunikációra, a nyelvi és kulturális különbségek vicces és kevésbé vicces félreértéseket szültek.)

Felvilágosítottam, hogy szexuális értelemben nem mennék messzebbre, így értettem a komolyabbat. Nem szeretnék lefeküdni vele, alig ismerem, és különben is, az valahogy nem én lennék. Azt mondta, rendben, csókolózni is nagyon jó velem, igazi művészet. Hja, az arabok nagyon tudnak udvarolni, azt meg kell hagyni!

A térdem sajnos másnapra sem javult, így mondtam neki, hogy elnézést, de megint napolnunk kell, mert én épp felpolcolt lábbal fekszem, és tévét nézek. Végül január 3-a este tizenegy órában állapodtunk meg, és abban, hogy nem maradunk sokáig, mivel másnap reggel indul a gépem Budapestre.

A második buli helyszínéül a La Peñát választottuk, egy kisebb, hangulatos helyet, eldugott kis sarkokkal. Szerette volna, ha korábban találkozunk és beülünk kávézni előtte, de sajnos elég későn egyeztettünk erről, így már nem tudtam volna időben odaérni. De pánikra semmi ok, majd a helyszínen találkozunk. Megadta a számát is a biztonság kedvéért.

Mivel eléggé zimankó volt, azon filozofáltam, mit vegyek fel, hogy kint ne fázzak, de a buliban is kényelmesen érezzem magam tánc közben. Végül az otthonról hozott rafinált szabású fekete ruha mellett tettem le a voksom. Kényelmes volt, térdig érő, kicsit sejtelmes, mert a nyakánál lejtett az anyag, így teret engedett a férfiak fantáziájának. Takart is és láttatott is, és még harisnyával is előnyös volt. Felékszereztem magam, laza smink, és kész.

Vagyis mégsem teljesen. Szilveszterre gondolván még otthon beszerváltam egy lila parókát, nagyon viccesen nézett ki, gondoltam, itt az alkalom, hogy felvegyem.

Úgy határoztam, a telefonomat otthon hagyom, nehogy ellopják még azt is. Ez volt az egyetlen megmaradt értékem, hiszen a fényképezőgéppel immár nem kellett vesződnöm. Nem baj, Karol elhozza a sajátját.

A metrón utazva nagyon jól szórakoztunk, lőttünk néhány szelfit a lila parókámról. Az idős nénik megvetően vizslattak minket, azt gyanítottam, talán a színes pepi miatt furcsa gondolataik támadtak a szakmánkat illetően… (Körülbelül olyan lehettem, mint Julia Roberts a Micsoda nőben.) A férjüknek azonban igencsak tetszett az összeállításunk, bár igyekeztek nem feltűnően bámulni, nehogy az asszony észrevegye. Ezen a kettősségen nagyon jól mulattam.

Arra azonban nem gondoltam, hogy ha nincs nálam telefon, Lotfi nem fog tudni hívni. De hát miért is hívna, mindent megbeszéltünk, nem lesz semmi gond.

Amikor odaértünk a La Peñába, alig lézengett pár ember a helyen. Nem baj, legalább nem lesz tömegnyomor. Január 3-a lévén nem is csoda, talán még magukhoz sem tértek az emberek.

Kerestünk egy kényelmes pamlagot és bevettük magunkat a helyre. Karol és Robi rövidesen táncolni kezdtek, én meg vadul kattintgattam, hogy legalább erről a buliról maradjon emlék.

Közben lestem az órát, vajon mikor érkezik meg az én lovagom is, hiszen már fél tizenkettő is elmúlt. De csak nem jött. Akkor eszembe jutott, hogy ránézek a telefonra, hátha hívott. Ja, hogy nincs telefonom, remek! A számát sem tudtam így, de mindegy, mert térerő sem volt lent a pincében. Na, király. Már épp kezdtem elszontyolodni, amikor megláttam közeledni, széles mosollyal az arcán. Hát mégiscsak megtalált! Elfojtottam egy megkönnyebbült sóhajt.

Jó volt újra látni, megöleltük egymást. Kérdeztem, hogyhogy nem tudott eddig jönni, mi történt. Elmesélte, én pedig teljesen elképedtem. Kiderült, hogy ő már tizenegykor itt volt, de a biztonsági őrök elküldték, hogy nincs még lent senki. Aztán rájöttünk, hogy mivel férfiként egyedül, hölgytársaság nélkül érkezett, nem akarták beengedni. Így aztán visszafordult, de végül úgy döntött, beül valahova egy kávéra várakozni, és azon morfondírozott, mit csináljon. Úgy határozott, ilyen könnyen azért nem adja fel, és visszajött a La Peñához, ahol másodjára végre beengedték. Nem sokon múlt, hogy ne találkozzunk! De az élet másképp akarta.

A beszélgetés után felkért táncolni. Teljesen felszabadultunk, éreztem végre a ritmusát, és ránevettem, amikor egy-egy figuránál a kezével az ég felé mutatott és közben önfeledten mosolygott. Nagyon magabiztos volt tánc közben. Én is elengedtem magam végre, sokkal könnyedebb volt minden lépés és mozdulat. (Mondjuk ez annak is volt köszönhető, hogy otthon hagytam a múltkori topánkámat, még egy zakózást a térdemmel nem kockáztathattam meg.)

Miután leültünk, megcsókolt. Már nem agyaltam semmin, tudtam, hogy nincs sok időnk, nemsokára indulni kell, mert hajnali fél ötkor kelnem kell, hogy elérjem a gépemet, hiszen aznap már dolgozom is. Rendeltünk egy-két Cuba Librét, stílszerűen, miközben a parkett lassan megtelt emberekkel, és a hangulat is a tetőfokára hágott.

Mi is egyre jobban belejöttünk a táncba, igyekeztünk kiélvezni minden percet, mozdulatot, pörgést-forgást, beszélgetést … (Vajon miért van az, hogy ezt a képességet elfelejti az ember az idő múlásával, és elfelejtünk a jelenben élni?)

Végül eljött a búcsú pillanata. Lotfi azért még megkérdezte, biztos nem akarok-e nála aludni, de mondtam neki, hogy ez több okból is lehetetlen. Együtt indultunk el, majd a metró felé vettük az irányt, hátha jár még ilyentájt. De Párizsban hajnali fél egy után már nemigen van metróforgalom. Ezt csalódottan vettem tudomásul, hiszen január lévén nem volt az a tikkasztó meleg, és valahogy haza kellett jutnunk. Lotfival megöleltük és megcsókoltuk egymást, ő a másik irányba tartott. Néha-néha azért hátrasandított, hogy lásson még pár másodpercre, az első estéhez hasonlóan, de aztán mi is elindultunk haza.

Karoléknak összesen egy velib-kártyájuk volt (így hívják a biciklikölcsönző-rendszert Párizsban), így vadul keresni kezdtük a bicikliket, találtunk is egyetlenegy árván maradt kerékpárt a lerakatban. Az utcán ledobva hevert még egy másik, így már hárman jutottunk két bicajra. Robi és Karolina felpattantak az egyikre, én meg a másikkal haladtam a nyomukban.

Azaz csak haladtam volna, mert az a kevés koktél is megtette a hatását, ennek megfelelően faltól falig cikáztam a bringával, és magamban röhögtem, mert elképzeltem, milyen hülyén nézhetek ki, amint hajnali kettőkor cikcakkban haladok a biciklimmel Párizsban egy másik nyomában, amin meg ketten ülnek.

Akkor józanodtam csak ki, amikor hazaértünk, és rájöttem, hogy két-három órám maradt aludni. Gyorsan összedobáltam a cuccaimat, hogy ne reggel kelljen; olyan jól megtömtem az új fekete táskámat, hogy kikerekedett tőle, majd lefeküdtem aludni. Reggel egyedül kellett megtalálnom az állomást és kijutnom a reptérre, elég ideges voltam emiatt, de ennek ellenére is hamar álomba szenderültem, még Robi horkolását sem hallottam.

Sötét volt, amikor a mobilom ébresztett. Hullafáradt voltam, zombiként dülöngéltem és próbáltam nem rálépni Karolékra, akik a mellettem lévő két matracon aludtak.

Felöltöztem, megmosakodtam, elköszöntem Karoltól, aki már ébredezett, megöleltem, és elindultam a metró felé. Amennyire ideges voltam, annyira jól megoldottam a dolgot, így végül semmi gikszer nem volt, simán eljutottam Porte Maillot-ig az 1-es metróval.

Kicsit szúrt a szívem a kevés alvástól, a kerekes táskám pedig úgy meg volt tömve, hogy leért a földre húzás közben, így sikerült gyártanom egy jól sikerült lyukat az oldalába, mire a buszhoz értem.

Vártak már páran az állomáson, és én is türelmesen beálltam a sor végére.

A buszon egy fiatal srác mellé kaptam helyet. Túlnyomórészt baráti társaságok, tanulók, vakációzó családok voltak az utastársaim, néhány hozzám hasonló emberke árválkodott csak egyedül. A busz elindult, engem pedig hirtelen elöntött a magány. Fura érzés volt hazamenni egyedül azok után, ami itt történt. Az a nevetséges gondolatom támadt, hogy úgy megölelném a mellettem ülő srácot, annyira hiányzik egy ölelés. Úristen, tiszta érzelgős lettem, mi van velem, csak nem szerelmes vagyok? Két találkozás után?! Dehogyis, nem vagyok én kamasz, elmúltam már harminc is! Biztos csak Párizs és a szilveszter varázsa.

Bedugtam a fülhallgatómat a fülembe és igyekeztem belefeledkezni a zenébe.

Au revoir, Párizs, jó reggelt Budapest!