WILLIAM R. FORSTCHEN

EGY
MÁSODPERCCEL
KÉSŐBB

Budapest, 2016

A fordítás alapjául szolgáló mű:

William R. Forstchen: One Second After

Fordította Nagy Ambrus

Copyright © 2009 by William R. Forstchen

Előszó copyright © 2009 by Newt Gingrich

Utószó copyright © 2009 by William D. Sanders

All rights reserved.

Hungarian translation © Nagy Ambrus, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Borítóterv Váraljai Nóra

ISBN 978-615-5373-97-8

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Lányomnak, Meghan Marie Forstchennek
és az őt védelmezőknek, akik biztosítják,
hogy békében nőhessen fel,
valamint édesapámnak, John Joseph Forstchennek,
akitől megtanultam, mi is az élet igazi értéke.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az író valójában egyetlen könyvét sem mondhatja saját művének… Munkáim az én esetemben is sokkal inkább azokra mutatnak vissza, akik gyerekkoromban inspiráltak és megtanítottak rá, hogyan legyek tanár, író és apa. Akik olvasóim közül velem együtt a hidegháború science fiction regényein nőttek fel, még bizonyára emlékeznek az Alas, Babylon{1}-ra, valamint Az utolsó part és a Testamentum című nyomasztó, posztapokaliptikus filmekre. Bár az ezen alkotásokban lefestett lidércnyomás a valóságban végül nem következett be, mindenképp érdemes elgondolkodnunk rajta, hogy megjelenésük idején a bennük rejlő figyelmeztetés vajon elősegítette-e a katasztrófák elkerülését. Rám gyakorolt hatásuk jelen könyvemben egyértelműen tetten érhető, hisz figyelmeztető üzenetük legalább olyan valós volt annak idején, mint most ezé a történeté.

Külön köszönet jár barátomnak, Newt Gingrichnek, amiért vállalta, hogy előszót ír e könyvhöz, és ugyanígy a rengeteg biztatásért, tanácsért és fontos kapcsolatokért, amikkel végig a segítségemre volt. Az Egyesült Államok Haditengerészeténél szolgáló Bill Sanders kapitány a könyv témájának egyik legelismertebb szakértője a világon; Newt mutatott be minket egymásnak, tanácsai pedig – kiváló barátságával együtt – felbecsülhetetlenül értékesnek bizonyultak a projekt számára. Sanders kapitány vérbeli professzionalizmusát semmiképp sem hagyhatom szó nélkül; „Erre nem válaszolhatok” – reagált többször is bizonyos kérdéseimre, amivel a téma mindig lezártnak minősült. Amiről végül felvilágosított, mind nyilvánosan hozzáférhető és nem titkos adatokra támaszkodik. Az elektromágneses hullámok fenyegetésének vizsgálatával foglalkozó kongresszusi bizottság elnöke és a közérdek hű szolgája, Roscoe Bartlett szintén inspiráló személyiség volt számomra.

Jean Shepherd régi író barátom említése elsőre talán furcsán hathat ebben a köszönetnyilvánításban. Neve ma már csak keveseknek cseng ismerősen, bár híres filmjét egy család karácsonyáról a nagy gazdasági világválság alatt szinte mindenki ismeri{2}. Írásai és rádióműsora nagy hatással voltak rám New York mellett töltött gyermekéveim alatt, és óriási szerencsémre később Maine államban szomszédok is lehettünk. Zöldfülű íróként sok csodás percet töltöttem Jeannel, és máig emlékszem, ahogy újra és újra elismétli: „Arról írj, amit ismersz, kölyök.” Jó néhány múltban és jövőben játszódó könyvem után most először vágtam a fejszémet egy jelen idejű történetbe, az eseményeket pedig Jean tanácsára helyeztem saját szülővárosomba. Black Mountain városkája, Asheville és a Montreat Főiskola, ahol történelmet tanítok, mind nagyon is valóságos helyszínek. Fiktív történetről lévén szó, a szereplők természetesen kitalált karakterek, de barátaim és szomszédaim felismerhetnek bennük egy-egy csipetnyit saját magukból. Mindannyiuknak a legőszintébb köszönettel tartozom a sok-sok éves barátságukért. Külön köszönet jár a helyi rendőrfőnöknek, Jack Staggsnek értékes meglátásaiért, valamint családi háziorvosunknak és a helyi gyógyszertár vezetőjének: jelen történetemmel kapcsolatos beszélgetéseink mindannyiunkat mélyen elgondolkodtattak. Hasonlóan hálás vagyok továbbá Bill Butterworthnek (W. E. B. Griffin, Jr.), akinél jobb barátot és szerkesztőt nem is kívánhatnék.

Mint mindig, most is köszönet illeti a Montreat Főiskolát és a több ezer diákot, akit az évek során volt szerencsém tanítani, és akiket mélyen a szívembe zártam. Tantestületi kollégáim, a főiskola rektora és igazgatósága (különös tekintettel Andy Andrews Omaha Beach-i veteránra, aki évek óta igaz barátom) mind inspirálólag hatottak rám. Köszönet az otthonomhoz közeli szanatórium teljes személyzetének, akik végigkísérték édesapámat életének utolsó évén, és vele együtt nekem is útmutatást adtak e nehéz időszakban… Az intézmény minden egyes dolgozója egy megtestesült őrangyallal ér föl.

Egy író természetesen nem létezhet jó szerkesztők, kiadók és ügynökök nélkül. Tom Doherty mindig a legjobbak egyike lesz a szememben. Eleanor Woodnak, Josh Morrisnak és Kevin Clearynek őszinte hálával tartozom, mint olyan ügynököknek, akik végig hittek ebben a könyvben. Dianne St. Clair szintén olyan ember, aki őszintén hitt bennem, és akinek szeretetteljes bátorítása mindig épp akkor érkezett, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Brian Thomsen, mindent köszönök.

Végül azt remélem, hogy a könyvemben leírt történet sohasem válik valóra. A veszély valós, riasztóan valós, hátterének vizsgálata, szakértőkkel folytatott beszélgetések és a történelem tanulmányozása során pedig csak még inkább riasztóvá vált. A nagy civilizációk sajátja, hogy gyakran épp akkor omlanak össze, amikor polgáraik, a nemzet tagjai a legnagyobb biztonságban érzik magukat. A „Barbárok a kapuk előtt” vészkiáltás gyakran már túl későn, derült égből villámcsapás módjára hangzik csak fel, amikor már nem is igen követheti semmi. A mai világban élnek olyanok, akik ezt kívánják nekünk, és azon dolgoznak, hogy e fenyegetést valóra váltsák. Ahogy Thomas Jefferson mondta:„A szabadság ára az örökös éberség.”

Őszintén remélem, hogy évekkel később, öreg éveimre kritikusaim a könyvemben taglaltakat teljes ostobaságnak tartják majd… Ha így lesz, teljesen nyugodt leszek, mert éberek maradtunk, és a lányom, illetve a szeretteim sosem tapasztalják majd meg azt a világot, amelyről az alábbiakban írok.

William R. Forstchen
Black Mountain, Észak-Karolina

2008. júliusa

ELŐSZÓ

NEWT GINGRICHTŐL, AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK
KÉPVISELŐHÁZÁNAK ELNÖKÉTŐL

Bár a könyv, amit az olvasó a kezében tart, fikció csupán, valós tényeken alapul – talán a „jövő történelme”, ami mélyen elgondolkodtat és egyszerre el is borzaszt mindannyiunkat. Mindezt évtizedek alatt összegyűjtött személyes ismereteimre támaszkodva mondhatom arról a nagyon is valós fegyverről és fenyegetésről, amely Bill Forstchen Egy másodperccel később című regényének középpontjában áll.

A szeptember 11-i terrortámadások óta számos, a nemzetünket fenyegető veszélyforrás kapott széles körű figyelmet: újabb eltérített személyszállító repülőgépek, biológiai és vegyi támadások, sőt az úgynevezett „piszkos bomba” vagy egy valódi nukleáris töltet felrobbantásának lehetősége valamelyik amerikai nagyváros szívében.

Sokkal kevesebb szó esett viszont az EMP-t (elektromágneses hullámot) kibocsátó borzalmas és valóban megsemmisítő erejű fegyverek fenyegetéséről, amiről máig még hallani is csupán kevesen hallottak.

Az Egyesült Államok Haditengerészeténél szolgáló barátom és ezen fegyvertípus legkiválóbb amerikai szakértőinek egyike, William Sanders kapitány a könyv utószavában szabadon hozzáférhető dokumentumok segítségével részletesen elmagyarázza majd az efféle fegyverek működését. Röviden összefoglalva: ha egy atombombát magasan a Föld légköre fölött robbantanak fel, a detonáció egy fénysebességgel haladó „lökéshullámot” idéz elő, amely minden elektronikus eszközt rövidre zár, ami a Föld felszínére érve az útjába kerül. Legegyszerűbben egy hatalmas villámcsapásként képzelhetjük el egy lakóház mellett, amely kisüti a benti számítógépet, egy valódi EMP-támadás esetében a villám viszont az egész országot megbénítja mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül, és egy csapásra tönkreteheti a teljes áramellátási hálózatot minden olyan elektronikus eszközzel együtt, amely a támadás pillanatában ahhoz csatlakozik. A veszély és a fenyegetés valós, nagyon is valós, és a lehetősége másokkal egyetemben engem is hosszú évek óta mélységesen nyomaszt.

Kedves barátommal, Bill Forstchennel közösen hat történelmi regényt jelentettünk meg az évek során. Ezen idő alatt lehetőségem nyílt igazán jól megismerni őt. Történelemből doktorált a Purdue Egyetemen, szakterülete pedig a katonai technológiák fejlődése, jelen regénye tehát nem csupán túlcsorduló fantáziájának terméke. A könyv ötlete eredetileg egy évekkel ezelőtti beszélgetésünkből fakadt, amelynek végén Bill bejelentette, hogy úgy érzi, regény formájában kell megismertetnie az EMP fenyegetését az emberekkel.

Ahogy korábban már leírtam, e könyvet egy rémisztő jövőképnek tartom, egy olyan jövőének, ami valóban bekövetkezhet. Számos fiktív történettel előfordult ez már: H. G. Wells ijesztő pontossággal jósolta meg a mára csak világháborúkként ismert világégéseket, a hidegháború két nagy filmklasszikusa, az Alas, Babylon és a Testamentum pedig mélységesen megrendítő bepillantást nyújtott abba a szörnyű valóságba, amely egy az Egyesült Államok és a Szovjetunió között kitörő atomháború alatt várt volna a lakosságra. Bill maga is elismeri, hogy a fenti két klasszikus mű modellként is szolgált jelen könyvéhez. Mellettük mindenképp megemlíteném még a talán máig leghíresebb lehetséges jövőképet megfestő művet, George Orwell 1984-ét. Ha a totalitárius rezsimek aljas gonoszsága szabadon virágozhatott volna a második világháború utáni, még csak romjaiból éledező Európában, Orwell könyvének világa valósággá válhatott volna. Könnyen lehet, hogy regényének megírásával Orwell felhívta a figyelmet a leselkedő fenyegetésre, és ezáltal megmentett minket Nagy Testvértől és a Gondolatrendőrségtől.

Szeretném hinni, hogy Bill regénye is ugyanezt teszi majd. Kormányunk és állami szektorunk soraiból mindeddig csak igen kevesen néztek nyíltan szembe a fenyegetéssel, amelyet akár már egyetlenegy rossz kezekbe került, masszív EMP-hullám elindítására kalibrált atombomba is jelenthet. Egy ilyen támadás szó szerint egy szempillantás alatt leszámolna a nemzet összetett, törékeny high-tech társadalmával, és egyenesen középkori életkörülményeket teremtene. Már az első héten emberek milliói halnának meg, köztük talán ön is, kedves olvasó, amennyiben az élet legalapvetőbb szükségletei – tiszta víz, élelem – mellett bizonyos gyógyszerekre is szüksége van az életben maradáshoz.

Bill regényének helyszíne valóságos; a történetet szándékosan helyezte a szülővárosába, ahol él, és a főiskolára, ahol dolgozik. Jól emlékszem a beszélgetéseinkre, amikor még csak dolgozott a könyvön. Több alkalommal is mélyen felkavarták a tények, amelyek kutatómunkája során jutottak tudomására, és amelyeket épp egy történetben próbált megosztani mindannyiunkkal. A legborzalmasabb saját elmondása szerint az volt, amikor saját tizenéves lányát kellett beleképzelnie a regény rémálomszerű valóságába – hiszem, hogy ezt a mélységesen rémisztő szempontot olvasóként mindannyian ugyanígy átérezzük. Két unokámra gondolva mindez rám is roppant nyomasztó hatással volt. Akárcsak Bill, én is meg akarom védeni őket, és egy olyan Amerikát szeretnék rájuk hagyni, ahol a jelen könyvben tárgyalt fenyegetés semmiképp sem válhat valóra.

A veszély valós, nekünk, amerikaiaknak pedig szembe kell néznünk vele, fel kell készülnünk rá, és meg kell előznünk. Ha nem tesszük, az általunk ismert, dédelgetett és szeretett Amerika „egy másodperccel később” mindörökre kicsúszhat a kezeink közül.

Én lettem a halál, a világok pusztítója.

ELSŐ FEJEZET

John Matherson leemelte a nejlonzacskót a pultról.

– Egész biztos, hogy ezeket nézte ki? – kérdezte.

Nancy, az Ivy Corner néven futó kisbolt tulaja csak mosolygott.

– Nyugi, John! Már hetekkel ezelőtt kiválasztotta őket. El sem hiszem, hogy már tizenkét éves nagylány! Sok puszit és ölelést küldök neki!

John bólintott, majd sóhajtva mérte végig a zacskóból kikandikáló Beanie Baby plüssállatkákat, egész pontosan tizenkettőt, a szülinapos Jennifer minden évére egyet.

– Nagyon remélem, hogy a tizenharmadikon még mindig csak ezekért lesz úgy oda – tette hozzá. – Isten óvjon a naptól, amikor bekopogtat az első randira ácsingózó srác.

Nancy egyetértőn bólogatott, és mindketten felnevettek. John nem a levegőbe beszélt: másik lánya, a tizenhat éves Elizabeth már most épp elég okot szolgáltatott arra (a már meglévők mellett is), hogy John azt kívánja, bár megállíthatná az időt, vagy legalább néhány nappal, héttel vagy hónappal meghosszabbíthatná azt a csodás időszakot, amire az apák később oly boldogan emlékeznek vissza: a korszakot, amikor a „kicsi lányuk” még valóban csak az övék.

Csodálatos tavaszi nap volt, a cseresznyefák virágba borulva sorakoztak az út mentén, ide-oda szálló rózsaszín szirmaik játékosan kavarogtak a szélben. John Kellor doki a rendelője és a régiségboltok felé indult a főutcán, és közben elsétált a múlt hónapban nyílt, gótikus hangulatú új művészeti galéria, a megszokott ajándékboltok és az ősrégi, retrofagylaltozó mellett… Az árakon kívül (egy gombóc másfél dollár!) valóban minden nosztalgikus volt benne. A fagyizó után Benson antikváriuma és ritkaságboltja következett. John szívesen beugrott volna pár percre, tétovázott is egy kicsit, majd előbányászta a mobilját, és megnézte, mennyi az idő.

Délután fél három volt. Az iskolabusz háromra ér be, ma tehát ki kell hagynia a kávét és az általában vég nélküli, többnyire könyvekről és történelemről folyó beszélgetést. Walt Benson persze már kiszúrta a kirakatüvegen keresztül – egy bögrét mutatott fel, és kedélyesen integetett felé. John csak a fejét rázta, és sajnálkozva a csuklójára mutatott, bár valójában már rég nem hordott karórát. Lassan továbbindult Taylor vas- és vegyeskereskedése felé a következő sarkon, ahol Talon terepjáróját hagyta.

Egy pillanatra megállt, visszafordult, és végignézett a hosszú főutcán, amelyen egész idáig bandukolt. Mint egy átkozott Norman Rockwell-festmény, gondolta magában, immár legalább ezredszerre.

Itt kötött hát ki végül… A fene se gondolta volna, ő maga sem így tervezte, sőt eleinte igazából nem is igen akart belemenni. Nyolc évvel ezelőtt még hadtörténetet tanított, és az aszimmetrikus hadviselésről tartott előadásokat a Carlisle-i Katonai Főiskolán Pennsylvaniában, és tűkön ülve várta, hogy végre előléptessék, és ezzel megkapja az első katonai csillagát.

Röviddel ezután két dolog is történt. Az előléptetést jóváhagyták, Johnt pedig egyből ki is nevezték összekötő tisztnek a NATO brüsszeli kirendeltségéhez. Ez igencsak hízelgő megbízás volt, ami karrierjének csúcsa és egyben utolsó állomása is lehetett volna… Pár nappal ezután azonban Mary holtsápadtan, összeszorított ajkakkal állított haza az orvostól. Két szót tudott csak kinyögni: – Mellrákom van.

Bob Scales, a Carlisle-i Katonai Főiskola főparancsnoka, John régi barátja és Jennifer keresztapja tökéletesen megértette a kérést, amellyel John ezek után megkereste: mi lenne, ha az előléptetés után inkább a Pentagonba helyeznék? Így lehetőség nyílna rá, hogy a család a Johns Hopkins Egyetem és Mary családjának közelében maradhasson.

A dolog persze kivitelezhetetlen volt. A leépítések már korábban megkezdődtek, és bár a fejesek mind igyekeztek együttérzőnek mutatkozni, a rég várt csillagot csak akkor kaphatta meg, ha elfogadja a brüsszeli posztot – egy év múlva talán már találnának neki helyet az Államokban.

John beszélt Mary orvosával, majd otthagyta a hadsereget. Mary kívánságára inkább hazatértek az észak-karolinai Black Mountain kisvárosába, közel a Chapel Hill-i rákkezelő központhoz.

Bob kapcsolatai egészen rendkívülinek bizonyultak, miután John megemlítette neki Black Mountaint. Egyetlen telefonhívásba került az egész; bár az öregdiákok mindenkor összetartó hálózatához fordulni már akkor sem igazán számított politikailag korrekt megoldásnak, a kitaposott utak továbbra is remekül működtek: mindenki ott segítette a régi barátokat, ahol tudta. Black Mountain ugyanis Mary szülővárosa volt, a helyi Montreat Főiskola rektorának pedig „nagy hirtelen” égető szüksége támadt egy asszisztensre a fejlesztési igazgató mellé. Bár John szívből gyűlölte a végeláthatatlan adminisztrációs munkát és a felvételikkel való bíbelődést, összeszorított foggal mégis kivárta, amíg végül felszabadult egy oktatói állás a történelem tanszéken, amelyet négy évvel ezelőtt végül be is tölthetett.

John esélyeit tovább javította Bob Scales és Dan Hunt, a főiskola rektorának régre visszanyúló barátsága: a hetvenes években Bob egy bevetéskor egy éles aknamezőről mentette ki Dant, az efféle tartozást pedig nem felejti el egyhamar az ember. Az incidensben Dan végül így is elveszítette az egyik lábát, Bobot pedig a mentőakcióért újabb bronzcsillaggal tüntették ki. Máig jó barátok maradtak, és mindig igyekeztek segíteni, ha kihúzhatták a másikat, netán a másik szeretteit a pácból.

Mary tehát hazatérhetett végre, miután összesen húsz évig követte Johnt a Benning erődből Németországba, majd Okinaváról a Sivatagi Vihar hadművelet izzasztó csatái közé. Hazatérésük után a Pentagon következett, egy csodálatos év a West Point Katonai Akadémián, majd három másik a Carlisle-i Katonai Főiskola oktatójaként. A szíve mélyén John mindig is történelemprofesszor volt, a Pentagon személyzeti irodájában görnyedő rohadék tehát, aki az áthelyezési kérelmét annak idején megtorpedózta, valójában óriási szívességet tett neki.

Így alakult tehát, hogy egyszer csak újra az észak-karolinai Black Mountainben találták magukat. A lehetőség láttán John egy percig sem hezitált, és azonnal lemondott posztjáról az előléptetéssel együtt, hogy így Mary kívánságának megfelelően visszavonulhassanak az eldugott karolinai hegyek közé.

Újra visszanézett a főutcára – az idő és a temérdek emlék egy pillanatra teljesen megbénította. A jövő héten lesz négy éve, hogy Mary elment. Az utolsó alkalommal, amikor még a saját lábán mozdulhatott ki, épp ezen az utcán sétáltak végig lassú, kimerítő léptekkel, pont itt, ahol kislány korában annyit szaladgált fel-alá.

Őszintén szólva a hely tényleg egy kiköpött Norman Rockwell-városka volt. John Mary utolsó sétájára gondolt a főutcán: minden városlakó ismerte, mindenki tudta, mi van vele, és egy köszöntésre, egy ölelésre vagy egy puszira mégis mindenki odajött hozzá. Persze mind tudták, hogy a kedves gesztusok valójában a búcsú kényszerű rítusai, mégsem mondta ki egyikük sem. Valódi szeretet sugárzott mindőjükből, amit John azóta sem felejtett el nekik.

Félretolta a gondolatot. Még mindig túlzottan a hatása alatt volt, Jennifer busza pedig húsz perc múlva beér a városba.

Beült a kocsiba, elfordította a kulcsot, bekanyarodott a State útra, és kelet felé indult. Szerette az egész városon át kanyargó utca épületeinek homlokzatát, a boltokat és a sok-sok vörös téglás házat még a századforduló idejéből.

A városka annak idején virágzó, a közeli tuberkulózisszanatóriumok köré szerveződő közösség volt. Amikor az 1880-as évek elején a vasút végre áttört Észak-Karolina nyugati hegyvonulatain, a bevándorlók első hullámának nagy része tuberkulózisban szenvedő betegekből állt, szinte ezrével érkeztek a napsütötte hegyoldalakon gomba módjára szaporodó szanatóriumokba. Az 1920-as évek elejére már tucatnyi hasonló intézmény állt Asheville, a Black Mountaintől húsz kilométerre nyugatra fekvő nagyváros környékén.

Ekkor ütött be a gazdasági világválság, Black Mountainben pedig mintha megállt volna az idő, egészen addig, míg a háború után forgalomba nem kerültek az antibiotikumok. A szanatóriumok szépen lassan kiürültek. A városka mesés, öreg épületei, amelyek helyét másutt már rég átvették a plázák és a bevásárlóközpontok, csodák csodájára szinte mind érintetlenül megmaradtak: a haladás szele elsüvített Black Mountain fölött.

Egyes szanatóriumi épületeket jelenleg különféle felekezetek béreltek konferenciaközpontok gyanánt, másokban nyári táborokat szerveztek gyerekenek és fiataloknak. John jelenlegi főiskoláját is egy ilyen kúriában alapították a mindenki által csak a „szorosként” emlegetett területen. Apró intézmény volt, nagyjából hatszáz diákkal főképp észak- és dél-karolinai kisvárosokból, de jöttek néhányan Atlantából és Floridából is. Bár a fiatalok egy részét hamar kikészítette a külvilágtól való hozzávetőleges elzártság, ami a főiskolát jellemezte, sokan azért pironkodva bár, de elismerték, mennyire a szívükhöz nőtt a festői campus, az általános biztonság vagy épp a régi favágó ösvény a főépület mellett, amely egyenesen a Mitchell-hegyre vezetett. Vadvízi kajakozáshoz sem kellett messzire menni, az erdő pedig a relatíve szigorú főiskolai házirendet megkerülve remek bulihelyszínnek bizonyult az ezt igénylő diákok számára.

A városka, amely csodával határos módon megtartotta bájos, századfordulós jellegét, az 1980-as években újra éledezni kezdett: manapság nyáron és ősszel csak úgy hömpölygött az utcákon a sík vidékek forrósága elől menekülő charlotte-i vagy winston-salemi kirándulók és turisták tömege. Nyaranta több százan költöztek ki a nagyvárosokból a szorosban álló „villákba”, amelyek közül sok egyenesen a déli államok letűnt gazdagságát idéző palota és egyben mementó volt.

Mary családja is itt élt, mélyen a déli államok régi fényének és kultúrájának szívében. Jennie mama, Mary anyja és Jennifer névadója máig makacsul ragaszkodott a szorosban álló házhoz, és hallani sem akart a költözésről, még annak ellenére sem, hogy a rák utolsó stádiumban lévő Tyler papa egy ideje már egy közeli idősotthon lakója volt.

John tovább vezetett kelet felé; a Swannanoa felől beáramló forgalom a 40-es autópályán nagy robajjal húzott el a bal oldalán. A városka nagy öregjei a mai napig gyűlölték az „átkozott autópályát”: mielőtt elért volna idáig, Black Mountain egy álmos falucska volt csupán a déli hegyek között. Az autópálya azonban utat nyitott a fejlődés, a forgalom és a hétvégi turisták tömegei előtt a kereskedelmi kamara nagy-nagy örömére, mindenki más azonban csak fogcsikorgatva tűrte az elkerülhetetlen változásokat.

John kiért a városból, és az autópályával párhuzamos régi országúton hajtott tovább még nagyjából másfél kilométert, majd jobbra ráfordult a város fölé emelkedő domboldalban kanyargó földútra. Ahogy a régi hegyi vicc is tartotta: „Ha a földút felé igazítanak útba, nem kérdés, hogy a hegyekbe tartasz.”

New Jersey-i gyerekként John még mindig élvezte, hogy egy hamisítatlan földút mentén, a déli államok szívében él egy hegyoldalban, ahonnan mindennap pazar kilátás tárul elé.

A Maryvel közösen vásárolt ház a térség első nagyobb fejlesztési hullámában épült. A megyében ekkor még nem voltak előre kijelölt övezetek; a domb alján pár lakókocsi árválkodott csupán Connie Yarborough kalyibája mellett, aki áram és központi vízvezeték nélkül is bűbájos alsó szomszédnak bizonyult. Connie telke mellett Jim Bartlett, egy ízig-vérig hatvanas évekből itt maradt különc Volkswagen-műhelye állt, az udvarán tucatnyi, egymás hegyén-hátán rozsdásodó bogárhátúval, furgonnal és néhány valóban nagy értéket képviselő VW busszal és Karman Ghiával.

A házból, amelyet Mary és John, a két vérbeli Tolkien-rajongó találóan csak Völgyzugolynak hívott, lenyűgözően széles kilátás nyílt az alant elterülő völgyre. A láthatáron Asheville legmagasabb épületeit a Great Smoky-hegység fogta keretbe, a ház pontos nyugati fekvése miatt pedig Mary mindennap megcsodálhatta a naplementét.

Amikor a barátainak próbálta leírni a látványt, John általában csak ennyit mondott: – Csak nézzétek meg Az utolsó mohikánt. Félórányira forgatták a házunktól.

A ház maga egy meglehetősen modern, magas mennyezetű családi fészek volt. A nyugati falat a hálószobától a nappalin át az ebédlőig egybefüggő üvegelemek alkották. Az ágy Mary kérésére szemben állt vele, hogy a hatalmas ablakon át életének utolsó napjaiban is zavartalanul figyelhesse tovább a kinti világot.

John begördült a kocsibehajtóra. A két „bolond” házőrző, Ginger és Zach épp a hálószoba teraszán napozott. Gyönyörű, de bámulatosan buta golden retrieverek voltak: John közeledtére villámgyorsan felpattantak és őrült ugatásban törtek ki, mintha betolakodót szimatolnának. John persze nem volt valódi betolakodó; ha az lett volna, a két jómadár ijedtében már rég maga alá piszkított volna az ijedségtől Jennifer szobájában.

A két kutyus átrohant a hálószobán, majd kiszaladt a bejárati üvegajtó alsó felén tátongó lyukon. John már évekkel korábban feladta az ezzel kapcsolatos küzdelmet; bármivel is egészítette volna ki az üvegajtót, a kutyák pár nap alatt úgyis tönkretették volna.

Az, hogy az ajtót kulcsra zárja, ma már szinte eszébe sem jutott. Bármilyen furcsa volt is eleinte, az emberek Black Mountainben csak nagy ritkán zárták be a házaikat, és a kocsikulcsot is bátran az autóban hagyták. A gyerekek itt esténként kint játszottak az út közepén, július negyedikén, karácsonykor és a teljesen nevetséges tobozfesztiválon pedig minden évben parádés felvonulás haladt végig a városon, ez utóbbi alkalom nem lehetett teljes a tobozhercegnő ünnepélyes megkoronázása nélkül. Mary már bimbózó kapcsolatuk elején majdnem elsüllyedt szégyenében, amikor Tyler papa büszkén John orra alá tolta a lányáról mint 1977 hivatalos tobozhercegnőjéről készült megsárgult fotót. Itt a világos nyári estéken még mindig járt a fagylaltoskocsi… New Jersey államban, Newarkban eltöltött gyerekkorához képest Johnnak mindez máig egy egészen más világot jelentett.

A kocsibehajtó végében egy másik autó állt. Jennie mama, Mary anyja már korábban megérkezett.

Egyelőre 1959-es, különösen szeszélyes Ford Edselének kormánya mögött üldögélt. Ford… innen származott Mary családjának vagyona: egy Észak- és Dél-Karolinában elterjedt autókereskedés-láncból, amelynek története összekapcsolódott a híres Henry Ford fénykorával. A szorosban álló ház falán még egy bekeretezett fotó is lógott Mary dédnagyapjáról, amint Henry Ford mellett áll egy charlotte-i autókereskedés ünnepélyes megnyitóján, még az első világháború előtt.

Bár a városkában nemigen dívott a túlzottan „üzleties” viselkedés, és maga Jennie is jobban szeretett a kifinomult déli hölgy szerepében tetszelegni, John tudta, hogy a maga idejében a mama, akárcsak a férje, éles eszű és ravasz üzletasszony volt.

John bekanyarodott az Edsel mellé, mire Jennie letette a kezében tartott könyvet, és kiszállt a kocsiból.

– Szia, Jen!

Jen egyenesen gyűlölte, ha John „mamának”, „anyukának”, „anyunak” vagy ne adj’ isten – a főbenjáró bűnök legsúlyosabbikaként – „maminak” vagy „nagymaminak” szólította. Az igazat megvallva annak idején nem épp egy északi jenkit szánt a kislánya férjéül, a kezdeti ellenszenv azonban idővel megszelídült, különösen azután, hogy Mary diagnózisát követően veje azonnal hazaköltözött, és így hazahozta az unokáit is.

John is kiszállt a kocsiból. Közel kétméteres magasságával messze a százhatvan centi körüli Jen fölé tornyosult, amint üdvözlésképp puszit adott anyósa arcára, Jen pedig viszonzásképp gyengéden megszorította a karját.

– Már azt hittem, sosem érsz ide. Jennifer bármelyik percben befuthat.

Jen hanghordozása egyelőre semmi jelét sem mutatta az „öreg hölgyek” tipikusan elvékonyodó és idővel egyre érdesebbé váló hangjának. John elég gyakran tűnődött is ezen; vajon éjszakánként a tükör előtt állva gyakorol, hogy megtartsa fiatalosan dallamos, déli hanghordozását? A hanglejtése máig kísértette: Maryé is szakasztott ilyen volt, amikor huszonnyolc éve először találkoztak a Duke Egyetemen. Néha még mindig könnybe lábadt a szeme, amikor Jen a szomszédos szobából elkiáltotta a lányok nevét.

– Van még időnk. Miért nem bent vártál?

– Azzal a két korccsal a házban? Tönkreteszik a harisnyámat az állandó ugrándozásukkal.

Ginger és Zach bolondosan ugatott, szaladgált és ugrált John körül, Jentől azonban végig lelkiismeretesen távol tartották magukat. Tagadhatatlanul buták voltak, de golden retrieverként mindig megérezték, ha valaki minden megkapó bájuk ellenére sem kedvelte őket túlzottan.

John benyúlt a hátsó ülésre a plüssállatok zacskójáért, majd egyesével a házhoz vezető ösvény melletti kőfalra ültette őket, szépen egymás mellé.

– Ugyan, John, nem gondolod, hogy kinőtte már az ilyesmit?

– Az én kicsi lányom még biztosan nem.

Jen halkan fölnevetett.

– Nem állíthatod meg az időt, ugye tudod?

– Egy próbát azért megér, nem? – vigyorgott vissza rá John.

Jen szomorkásan elmosolyodott.

– Szerinted mit gondoltunk rólad Tylerrel, amikor először beállítottál Maryvel?

John gyengéden megsimogatta Jen arcát.

– Nyilván teljesen odavoltatok értem.

– Érted? Egy jenkiért? A francokat. Tyler komolyan azon morfondírozott, hogy előszedi a vadászpuskát, és jó messzire elkerget vele. Ráadásul éjszakára sem mentél haza…

Meglepő, de John még ennyi év után is elpirult, ha ez a bizonyos eset került szóba. Jen egy igencsak kínos helyzetben nyitott rájuk a nagyszoba kanapéján hajnali két óra magasságában. Bár még nem voltak olyan vészesen összegabalyodva, a helyzet mégis épp eléggé zavarbaejtő volt ahhoz, hogy Jen a mai napig rendszeresen felhánytorgassa.

John közben befejezte a plüssállatok felsorakoztatását, hátralépett, majd szigorúan végigmérte őket, mint tapasztalt őrmester az újoncait. A piros-fehér-kék, határozottan hazafias megjelenésű medvének egyértelműen középen, a zászlóvivő helyén kéne lennie.

Hirtelen felhangzott az iskolabusz távoli morgása, amint ráfordult a régi 70-es útra a domb felé.

– Már jön is – szólt izgatottan Jen.

Visszaszaladt az Edselhez, behajolt a lehúzott ablakon, majd kezében egy elegáns, dekoratív masnival átkötött lapos dobozkával tért vissza.

– Ékszer? – nézett rá kérdően John.

– Még szép, hisz tizenkét éves. Egy igazi fiatal hölgynek ilyenkor arany nyaklánc dukál. Az anyja is azt kapott.

– Emlékszem is arra a nyakláncra – vigyorgott John. – Azon az estén is az volt rajta, amit az imént emlegettél. Ő akkor mondjuk már húszéves volt.

– Aljas fráter – szólt Jen kissé megenyhülve, és finoman belebokszolt John vállába, aki erre úgy tett, mintha legalábbis eltört volna a karja.

Ginger és Zach egyszerre abbahagyták az ugrándozást John lába körül, és mindketten feszülten hegyezni kezdték a fülüket a közeledő iskolabusz brummogását és a fékek csikorgását követve. A busz végül megállt a meredek feljáró alján – rikítóan sárga színével szinte teljesen beleolvadt a virágzó tavaszi fák hátterébe.

A kutyák végül villámgyorsan, kicsattanó ugatás közepette rohantak le a feljárón, pár pillanattal később pedig John már hallotta is Jennifer kacagását, amint a szomszédok srácaival, a tizenhárom éves Patriciával és a tizenhét éves Sethtel baktattak felfelé.

Amíg a lányok felfelé sétáltak, Seth felkapott egy botot, és jó messzire hajította, rövid időre elterelve ezzel a kutyák figyelmét, az ebek azonban hamarosan visszatértek a lányok mögött sprintelve a dombtető irányába. Seth integetett, majd átvágva az úttesten megindult hazafelé.

John érezte, amint valaki megszorítja a kezét… Jen volt az.

– Kiköpött anyja – súgta elcsukló hangon.

John is jól látta a tagadhatatlan hasonlóságot: Jennifer sudár, nádszálvékony kislány volt vállig érő szőke hajfürtökkel, akár csak annak idején Mary. Hirtelen lelassított, hogy egy fának támaszkodva kifújja magát. Patricia megfordult, és bevárta. John egyszerre aggódni kezdett, és azonnal segíteni indult volna, bár tudta, hogy valójában fölösleges; végül Jen tartotta vissza.

– A széltől is óvod, John – súgta oda neki. – Vannak dolgok, amikkel magának kell megbirkóznia.

A kis Jennifer összeszedte magát, kissé sápadtan felnézett, és végre meglátta a rá várakozó kicsi társaságot. Arcára azonnal sugárzó mosoly ült ki.

– Mama! Az Edsellel jöttél? Kocsikázunk egyet?

Jen óvatosan elengedte John kezét, és lehajolt. Jennifer felszaladt a lejtőn, és egyből nagymamája karjába omlott.

– Na, hogy van az én szülinapos lánykám?

Sokáig ölelték egymást, majd Jen mama pontosan tizenkét csókot zúdított Jenniferre, egyesével számolva mindegyiket. Patricia meglátta a katonás sorban üldögélő plüssállatkákat, és mosolyogva nézett fel Johnra.

– Jó napot, Mr. Matherson.

– Hogy s mint, Pat?

– Azt hiszem, Jennifert ellenőrizni kéne – szólt halkan a lány.

– Még várhat egy kicsit.

– Apu!

Most John következett, s egy pillanattal később Jennifer már az ő karjában volt. Felemelte és jó erősen addig szorította a lányát, míg az el nem nevette magát, és játékosan fel nem jajdult: – Ropog a hátam, apu!

John engedett a szorításból, letette, és fürkészve figyelte lánya tekintetét, amint elnézett mellette, és észrevette a kőfalon sorban üldögélő Beanie Baby plüssállatokat… Nem vitás, még mindig csak őszinte gyermeki csillogás tükröződött bennük.

– Hazafias medve és Ollie, a strucc!

John győztes mosollyal sandított Jenre, amíg Jennifer szaporán felkapkodta a falon pihenő ajándékokat. Ő még mindig az én kicsi lányom, gondolta magában.

Jen láthatóan értette a célzást, és bátran elfogadta a kihívást. Most rajta volt a sor: Jenniferhez lépett, és átnyújtotta neki a lapos díszdobozkát.

– Boldog születésnapot, kedves!

Jennifer egyetlen mozdulattal tépte le a csomagolópapírt. A földre hulló papírfecniket Ginger saját személyes ajándékának nézte, és rögtön be is habzsolta a csomagolás nagy részét, majd elszaladt, Zach pedig utána.

Jennifer szeme egészen kikerekedett, amint leemelte a doboz fedelét.

– Ó, mama!

– Ideje, hogy az én kis lánykámnak valódi arany nyaklánca legyen. A barátnőd majd segít felvenni.

John rápillantott az ajándékra. A lánc közel ceruzavastagságú volt – fix, hogy egy vagyonba került. Jen a szeme sarkából lopva John felé pillantott, finoman jelezve, hogy örömmel áll bármilyen kihívás elébe.

– Mától fiatal hölgy vagy – jelentette ki Jen, miközben Pat a lánc kapcsával babrált, majd egy zsebtükröt vett elő a táskájából, és Jennifer elé tartotta.

– Ó, nagyi… ez csodaszép.

– Csodaszép ajándék egy csodaszép kis hölgynek.

John egy pillanatig csak szótlanul és mozdulatlanul állt, nem tudva, hogyan is reagáljon. Lánya finoman, igazi nő módjára billegette ide-oda a fejét; egészen megigézte az arany csillogása a tükörben.

– Drágám, ideje ellenőrizni a vércukrodat; az előbb úgy tűnt, eléggé kifulladtál a lejtőn – szólalt meg végül John, a súlyos szavakkal megtörve kissé a meghitt hangulatot.

– Rendben, apu.

Jennifer a falnak támaszkodott, levette a hátizsákját, és előbányászta a vércukorszintmérőt. Egy ideje már új, digitális eszközt használtak. Nagyon elege volt már az ujjszurkálásból, az új kütyüvel pedig csak a karját kellett gyorsan megdörzsölnie. Szabad kezével elkalandozva most is a nyaklánccal babrált, amíg a gépezet elvégezte az elemzést.

142 mg/dl… egy kicsit magas.

– Ideje beadni egy kis inzulint – mondta John.

Jennifer bólintott.

Már tíz éve élt együtt a cukorbetegséggel, John pedig jól tudta, hogy apaként részben ezért is volt néha túlzottan aggodalmaskodó és túlféltő vele. Két-három éves korában volt a legszörnyűbb a helyzet: Johnnak minden egyes alkalommal megszakadt a szíve, amikor fájdalmat kellett okoznia a kislányának, és meg kellett szúrnia az ujját. Jennifer akkoriban érthető módon azonnal elkeseredett tiltakozásban és sikoltozásban tört ki, ha ő vagy Mary a tesztkészlettel közelített felé.

Az orvosok egybehangzó tanácsa az volt, hogy a kislány tanulja meg minél hamarabb önmagát ellenőrizni. A szülőknek hagyniuk kellett tehát, hogy hét-nyolc éves korától Jennifer elkezdje megtanulni és felismerni saját testének jelzéseit, és azt, hogy hogyan is ellenőrizheti magát és adhat be magának gyógyszert. Mary sokkal jobban kezelte mindezt Johnnál, az utolsó időszakban már talán saját betegsége okán is. Nagymamaként Jen is ugyanilyen erős volt, és a lánya példáját követte a dologban.

Milyen furcsa ez, gondolta magában John. Húsz évig volt katona, éles bevetéseken vett részt, és sosem vesztett el egyetlen embert sem – az irakiak annál inkább. Kiképezték, hogy bármilyen helyzetet kezelni tudjon, a lánya 1-es típusú, fenemód agresszív diabéteszétől mégis teljesen kikészül. Kitartó volt, mindig piszok jól tette a dolgát, az emberei felnéztek rá, a lányai előtt meg remegett, mint a kocsonya.

– Odabent is vár még pár ajándék – hintette el John. – Menjetek csak be, csajok. Ha előkerül a nővéred és befutnak a barátaid, el is kezdhetjük a mulatságot.

– Szóval nem kaptad meg Elizabeth üzenetét.

– Miféle üzenetet?

– Ezt itt, ni.

Jennifer pipiskedve benyúlt apja ingzsebébe, és egy doboz cigaretta mögül kihalászta annak mobiltelefonját. Egyből nekiállt egyesével kihúzigálni a szálakat a cigisdobozból, hogy eltapossa vagy széttépje őket, de John szigorú pillantása végül eltántorította.

– Egy szép napon úgyis abbahagyod, apu – sóhajotta, majd megnyomott pár gombot a telefonon, és visszaadta Johnnak.

„Később megyek. Bennel vagyok” – állt a képernyőn.

– Az ebédszünetben írta nekem és neked.

– Írta?

– Aha, apu, írta. Tudod, sms… Ma már mindenki így csinálja.

– Mibe kerülne rendesen felhívni?

Jennifer olyan arcot vágott, mintha egy valódi őskövületre bukkant volna a hátsó kertben, majd sarkon fordult, és megindult a ház felé.

– Elizabeth írt valamit?

John feltartotta a telefont, hogy Jen is elolvashassa az üzenetet.

Az halványan elmosolyodott.

– Talán egy kicsit rövidebb pórázra kellene fognod a lányod – mondta. – Különösen, ha ez a Ben Johnson csak egy kicsit is a nagyapjára ütött.

Kuncogni kezdett, mintha egy régi, pajkos történet jutott volna eszébe.

– Nem akarom hallani.

– Nem, ezredes úr, valóban nem.

– Igazából a „doktor urat” vagy a „professzort” jobban szeretem.

– A doktor az, aki mindenféle tűket szurkál az emberbe, a professzorok meg valahogy mindig furcsák voltak nekem. Többnyire vagy kéjenc szoknyavadászok, vagy unalmas könyvmolyok. Nálunk délen az „ezredes úr” cseng a legjobban, hidd csak el nekem. Kellően férfias.

– Már rég nem vagyok aktív szolgálatban. Tanár vagyok az egyetemen, szóval egyezzünk ki a „Johnban”.

Jen egy pillanatig csak nézte, majd mellé lépett, lábujjhegyre állt, és apró puszit nyomott az arcára.

– Látom ám, hogy az én kislányom miért volt annyira oda érted annak idején, John. Viszont nem kell már sok, és a lányaidat egy-egy pattanásos legényke veszi majd el tőled, szóval élvezd csak ki a helyzeted, amíg tudod.

– Azzal az arany nyaklánccal valóban nem segítettél valami sokat, az holtbiztos. Mennyi volt, ezer, ezerötszáz rugó?

– Körülbelül, de egy hölgy sosem árulja el az ékszerei értékét.

– Sokszor a férjének se, amíg meg nem jönnek a számlák, igaz?

Feszült csend következett, John pedig egyből tudta, hogy ezzel elvetette a sulykot. Ha Mary jelenlétében mondott volna bármi hasonlót, azonnal dühös előadás következett volna a nők függetlenségéről és arról, hogy már régóta nem csak a férfiak dolga a pénzügyekkel foglalkozni… Igaza is lett volna, hisz a család anyagi ügyeit egészen élete utolsó napjaiig Mary intézte.

Tyler a betegsége miatt sajnos már azt sem igen tudta, mik azok a számlák, ami persze mindannyiuknak fájt, bárhogy próbálta is Jen fenntartani a teljes önállóság látszatát.

– Jobb, ha megyek – szólt végül Jen.

– Ne haragudj, nem úgy értettem.

– Semmi baj, John. Felmegyek egy kicsit az otthonba Tylerhez. A mulatságra visszajövök.

– Jennifer szeretett volna kocsikázni egyet a mechanikus szörnyetegeddel.

– Kikérem magamnak! Az Edsel egy teljes generációval előzte meg a korát, fiatalember!

– És egyben a Ford történetének legnagyobb bukása is volt. Uramisten, csak nézz rá erre a rostélyra; ronda, mint a bűn.

A játékos élcelődés láthatóan kissé jobb kedvre derítette Jent. Valójában legalább fél tucat kocsija volt egy óriási garázsban – néhány újabb típus, és többek közt egy eredeti Ford A modell (leszerelt kerekekkel, téglákon), és a gyűjtemény legszebb darabja, egy világoskék, lehajtható tetejű 1965-ös Mustang. Johnnak ez utóbbiról jó pár kellemetlen emléke maradt: Maryvel még csak jártak, amikor egy ravasz trükkel sikerült egy estére elkérniük, hogy furikázhassanak egyet a Blue Ridge hegyi úton a Mitchell-hegy oldalában. John később véletlenül beletolatott vele egy öreg házaspár lakókocsijába.

Bár szerencsére senkinek nem esett baja, a kocsi teljesen tropára ment. Tyler több ezer dollárt ölt bele, hogy rendbe hozza, és persze azonnal megtiltotta, hogy rajta és Jenen kívül bárki a kormánya mögé merészkedjen, amely szabályt Jen a mai napig keményen betartatta.

– Ez az Edsel a világ végezetéig pöfögni fog, kedvesem; ajánlom, hogy kukkants csak fel az eBayre, hogy mennyiért adják-veszik manapság. Lefogadom, hogy jóval többért, mint a te terepjáródat.

John a kőfalnak dőlve megvárta, amíg Jen nyaktörő sebességgel kimanőverezik a „szörnyeteggel” a kocsibejáróról. A fal egészen langyos volt a meleg délutáni nap sugaraitól. A plüssállatok még mindig ott sorakoztak rajta, ami azért kissé rosszulesett neki; legalább a hazafias medvét és a struccot bevihette volna a kis szülinapos.

John kintről is tisztán hallotta, ahogy Jennifer és Pat az új nyakláncról csevegnek, majd hirtelen zene kezdett el dübörögni bentről. Fura, magasan sipákoló női hang volt; talán Britney Spears? Dehogy is, hála istennek, ő már rég kiment a divatból. Nem tudott rájönni, ki lehetett, de egyáltalán nem volt tőle elragadtatva. Ő maga inkább a Pink Floydot, Sinatrát, Glenn Millert vagy a The Chieftainst szerette; őket még a szülei is sokat hallgatták annak idején. Merengve kezdett babrálni a hazafias medvével.

– Nos, barátom, közeleg az idő, amikor bizony hátrahagynak bennünket – mondta.

A falnak támaszkodva szívta magába a délutáni fényeket és a pillanat nyugalmát, amit csak itt-ott tört meg az I40-es autópálya távoli morajlása és a ház apró zajai.

Ginger és Zach befejezték a hancúrozást a ház mögötti tisztáson, és hangosan zihálva kuporodtak le John lába mellé.

Markáns orgonaillat szállt a levegőben; ha valaki a valódi tavaszt keresi, ezekben a hegyekben megtalálja. A ház alatt elterülő völgy cseresznyefái mind virágba borulva pompáztak, itt fent, nagyjából száz méterrel magasabban azonban még csak a bimbók látszottak rajtuk. Az orgonák viszont már itt is nyíltak. Jobbra, nagyjából tizenöt kilométerre a háztól, a Mitchell-hegy tetejét még hó koronázta; ott fent még makacsul tartotta magát a tél.

– „Mikor legutóbb nyílt orgona ajtóm előtt…”{3}

Az illat mindig Whitman Lincoln halálára írt siratóversét idézte fel benne.

Erről aztán eszébe jutott, hogy a hónap második keddje lévén este polgárháborús kerekasztal lesz a metodista templom alagsorában. Egy újabb éles hangú vita várható a jól megszokott menetrend szerint: egyedüli jenkiként gyakran vált a déliek általános céltáblájává, hisz nemigen volt más, aki ellen egységesen összefoghattak volna.

Hirtelen megcsörrent a telefon. Elizabeth hívását várva előhúzta a mobilt a zsebéből; a kisasszonyra ezúttal valódi fejmosás várt. Képes lett volna kihagyni a kishúga szülinapi ünnepségét a miatt a pattanásos, kanos és lókötő Johnson srác miatt?

Az előhívó 703 volt, a következő három számot pedig egyből felismerte… A hívás a Pentagonból jött.

Felnyitotta a készüléket.

– Szevasz, Bob.

– Hogy s mint, John? És mi van az én kis keresztlányommal? – szólalt meg egy rekedtes hang a vonal másik végén, egész tűrhetően utánozva Marlon Brandót A Keresztapából.

Bob Scales volt az, John immár három csillaggal büszkélkedő egykori főnöke a Carlisle-i Katonai Főiskoláról. Bob a munkája mellett John egyik legjobb barátja és Jennifer keresztapja is volt, amely címét meglepően komolyan is vette, bár csak egyszerű ír katolikus volt, nem olasz. Feleségével, Barbarával évente legalább három-négyszer beugrottak egy-egy családi látogatásra. Mary halála után mindketten több hét szabadságot vettek ki, hogy segítsenek a családnak, amíg a dolgok lassan elrendeződtek. Saját gyerekük nem volt, így minden törődésüket büntetlenül Jenniferre és Elizabetre, mint afféle pótgyerekekre zúdíthatták.

– Kezd felnőni – válaszolt szomorúan John. – A nagyanyjától egy méregdrága arany nyakláncot kapott, ami úgy tűnik, lemosta a színről a Beanie plüssállatkáimat és a Pokémon-kártyát, amit még ki sem bontott. Vettem Disney World-jegyeket is valamelyik iskolai szünetre, de úgy tűnik, lassan minden megváltozik. Majd a vacsoránál állok elő velük.

– Úgy érted, a Disney World már nem ugyanaz, mint amikor Jennifer hat volt, Elizabeth meg tíz? Még szép, hogy nem ugyanaz, pajtás, de te akkor is mindig ugyanazokat a kislányokat látod majd bennük, még Elizabethben is. Ő hogy van mostanság?

– Épp készülök lepuffantani a pasiját.

Bob harsogó nevetésben tört ki.

– Talán jobb is, hogy nincsenek lányaim – válaszolta végül. – Egy fiú, na az már más tészta…

A hangja elhalkult egypár pillanatra.

– No, hadd beszéljek egy kicsit Jenniferrel, jó?

– Persze.

John besétált a házba, és jó nagyot kurjantott Jenniferért, aki még mindig abban az átkozott nyakláncban rontott ki a szobájából, majd átvette a telefont.

– Szia, Bob bácsi!

John finoman megkopogtatta a vállát.

– Adtál be inzulint? – kérdezte halkan.

Jennifer bólintott, majd trécselve kezdte el körbejárni a házat. John az ablakon át elnézett az alant elterülő völgy fölött egészen a távoli hegyvonulatokig. Gyönyörű, ősi erejű tavaszi nap volt. Szinte percről percre érezte, ahogy a kedve is javulni kezd. Jennifer pár barátja hamarosan itt lesz egy kis közös szülinapi mulatságra. Ő maga húspogácsákat süt, és hamburgereket készít majd a teraszon álló kerti grillen, a srácok meg előbb-utóbb úgyis elvonulnak Jennifer szobájába. A nyári szezon közeledtével épp a múlt hétvégén avatta fel a hátsó kerti medencét; bár a víz még épp csak húszfokos volt, a bátrabb kölykök talán meg is mártóznak majd benne.

Sötétedés körül aztán szépen hazatereli őket, és benéz a templomba a kerekasztal-beszélgetésre… Később talán még a Civil War Journal{4}-nak ígért cikkén is dolgozhat egy kicsit, amely a Lee tábornokot legyőző Granttel mint stratégával foglalkozott. A téma persze a legkevésbé sem jelentett kihívást, a leadással járó ötszáz dollár és a jövőre esedékes oktatói értékelések előtti újabb publikáció viszont igencsak jól jött volna. Akár késő éjjelig is dolgozhatott, hisz az első holnapi előadása csak tizenegykor kezdődött.

– Apu, Bob bácsi veled akar beszélni!

Jennifer megjelent a szobája ajtajában, és felé nyújtotta a telefont. John átvette a készüléket, gyors puszit nyomott Jennifer kobakjára, és játékosan utána csapott, amint a lány visszaszaladt a szobájába. A bömbölő zene szinte egyből a kétszeresére hangosodott.

– Mondd csak, Bob.

– Ne haragudj, John, most mennem kell.

Bob hangjában egy árnyalatnyi feszültség érződött. John erős zajt hallott… Emberek kiáltoztak a háttérben. Mivel Jennifer hangszórói a szomszéd szobában dübörögtek, nehéz volt kivenni, mi is történik pontosan.

– Rendben. Azért beugrotok a jövő hónapban?

– John, valami történt. Nagy baj van. Most azonnal…

A vonal megszakadt.

Hirtelen a mennyezeti ventilátor is lassulni kezdett, Jennifer szobájában pedig leállt a zene. Oldalra sandítva John még éppen látta, ahogy a dolgozószobája asztalán a számítógép képernyővédője eltűnik, a kis zöld gomb pedig kiaszik a monitoron. Egy magas csippanás jelezte, hogy a ház riasztója és tűzvédelmi berendezései offline módban vannak, majd ez is elhallgatott.

– Bob?

A vonal teljesen süket volt. John összecsukta a telefont.

Átkozott áramszünet.

– Apu? – jelent meg Jennifer. – Tönkrement a CD-lejátszóm.

– Hallom, szívem. – Hála istennek, gondolta magában. – Áramszünet.

Jennifer kissé csüggedten nézett fel rá, mintha ő lenne a felelős az áramszünetért, és egyetlen csettintésébe kerülne megjavítani a lejátszót. Ha John egy életre elnémíthatta volna azt a masinát, most határozottan elgondolkodott volna a lehetőségen.

– Mi lesz a bulimmal? Pat kölcsönadott egy CD-t, azt akartuk meghallgatni.

– Ne aggódj, kicsim. Felhívom az áramszolgáltatót. Valószínűleg egy kiütött transzformátor a ludas.

Felvette a vonalas telefont… síri csönd, semmi tárcsahang.

A legutóbbi hasonló esetkor egy részeg nekihajtott egy telefonoszlopnak a domb aljában, és a környék összes vezetékes vonala elnémult. A koma persze büntetlenül megúszta a dolgot.

Marad a mobil. John kinyitotta, majd automatikusan nyomogatni kezdte a számokat… Semmi reakció.

A francba.

Úgy látszik, a mobil is lemerült. Letette a konyhaasztalra.

Érdekes. Biztos épp akkor kapcsolt ki, amikor Bob letette a telefont. Áram nélkül persze az akkut sem tudta feltölteni, hogy rácsöröghessen a szolgáltatóra.

Jenniferre nézett, aki várakozva bámult fel rá, mintha pikk-pakk megoldhatná a dolgokat.

– Semmi baj, kicsim. Már biztos dolgoznak rajta, ráadásul gyönyörű délután van, azt a hangos szemetet meg úgysem kéne annyit hallgatnod. Miért nem teszel be néha te is egy kis Mozartot vagy Debussyt, mint Pat?

Pat feszengve kapta fel a fejét, John pedig egyből rádöbbent, hogy elkövette a nevelés egyik legsúlyosabb hibáját: sose mérd a lányodat a barátaihoz!

– Menjetek csak ki, futtassátok meg a kutyákat. Vacsorára biztosan visszajön az áram.

{1} Pat Frank amerikai író 1959-ben megjelent regénye, amely az atomkor első apokaliptikus könyvei közé tartozik.

{2} A Christmas Story (’Karácsonyi történet’, 1983)

{3} Walt Whitman When Lilacs Last in the Dooryard Bloom’d című versének kezdősora (Kiss Zsuzsa fordítása)

{4} Amerikai történelmi folyóirat a polgárháborúval kapcsolatos cikkekkel.