FENÁKEL JUDIT

Az elhallgatás

Budapest, 2016

Copyright © Fenákel Judit, 1982

© XXI. Század Kiadó, 2016

Harmadik kiadás

XXI. Század Kiadó, Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5638-08-4

Csak a részletben van remény,
a lényeg rejtve.

Kaffka Margit

Porszagú, félhomályos szobában ültünk. A hosszú tárgyalóasztal felső végén a bíró. Ötvenéves férfi, seszínű arc, szája mellett a kötelező szigorráncok. Huszonnyolc perce beszélt. A vagyonmegosztás és az örökösödés. Nem. A gyermekelhelyezési perek. Vagy valami más. Azt hiszem, ez most nem fontos. Mégis a vagyonmegosztás…

Hirtelen elhallgatott. Nem számítottam rá. Huszonnyolc perce beszélt formásan, szabatosan, csak írásjelnyi szüneteket tartva. Néha fölemelte a szemüvegét, máskor az orrára helyezte, két szárát gondosan a fülére igazította. Ha visszacsúsztatja a műbőr szemüvegtokba, akkor vége a beszélgetésnek. Tudni fogom, hogy befejeztük, és fölállok. Köszönöm az interjút. Csak a szemüveget figyeltem. A csönd váratlanul támadt rám, mert a szemüveg fönnakadt felemelt kezében. Így nem lehet befejezni a beszélgetést. Talán kérdeznem kellene valamit. Megfogalmazni a második kérdést. Zsibbadt a szájam széle. Mint foghúzás előtt az injekciótól.

A szemüveg lassan leereszkedett az asztalra. Félpercnyi defekt volt, nem tarthatott tovább.

– És az ön véleménye szerint a házasfelek milyen gyakran…?

Csikorgott a hangom. Nem számít.

Semmi se történt. Egy pillanatra elbambultam. Bárkivel előfordulhat.

Csak az a különös, hogy minden mozdulatra emlékszem. És emlékszem a félig lehúzott rolóra az ablakon. Arra is emlékszem, hogy a terem másik sarkában dohányzóasztalka volt három öblös fotellal. Miért ülünk ezeken a deréktörő, ócska székeken? Ott a fotelban elviselhetőbb lenne az egész. Ha ott ülnénk, azonnal belépne egy titkárnőféle, és kávét hozna herendi csészékben. De nem ott ültünk.

Egyszerűen nem figyeltem oda. Kikapcsoltam. A toll gépiesen járt föl-alá jegyzetfüzetemben, elfoglalt hivatalnok, aki munkával álcázza a semmittevést. Mi közöm a vagyonmegosztáshoz és a gyerekek elhelyezéséhez? Se vagyonom, se gyerekem. Örökölni nem fogok, tőlem se lesz mit örökölni.

De a zsibbadás? Határozottan zsibbadt a szájam széle. Ezer apró tűszúrás.

Nem, rossz nyomon vagyok.

Vissza még vagy két fordulatot. Vissza tíz évet, tizenötöt, húszat. Valahol előbb… korábban…

Irmamától örököltem ezt a kartonruhát.

No, nézzük csak – mondta Horányi néni –, mit tehetünk érted. És kitalálta, hogy fehér szalaggal szegjük körül a nyakát meg az alját.

– Nekem ne járj úgy, mint egy vénkisasszony.

Igazán takaros kis ruhát csinált belőle. A fényképen is látszik, jól éreztem magam benne. Mégse voltam csúnya lány. Valahogy becsapnak az emlékek. Kicsit ferdén szabott, tágra nyitott szemek, magas homlok, duzzadt száj, két oldalán a mosolygödrök. Legalább húsz éve úgy emlékszem magamra, hogy nyomott, csúnya lány voltam.

– A mi lányunk nem szép, de okos.

A szobaajtót nem csukták kilincsre, és hallottam, ahogy Irmama alkudott rám a hitközségi pénzbeszedővel. Később egy fényképet mutatott.

– Helyes fiú, ugye? – kérdezte ártatlanul. Ha ravaszkodott, kicsit beharapta a szája szélét. Akkor is elárulta volna magát, ha nem hallgatom ki a beszélgetésüket.

Kezembe vettem a levelezőlapot. Kövérkés, aprógöndör fiatalember, előreugró fogakkal.

– Ronda.

Irmama hangosan szedte a levegőt. Mindjárt kiabálni fog. De rosszabb következett.

– Miért, azt hiszed, te vagy a Miss Európa?

– Nem hiszem, de ez akkor is ronda.

– Egy magadfajta lány ne keresse a szép fiúkat. Abból lesz az örökös féltékenykedés.

Egy magamfajta lány.

– Nem tudom, hova siet, Irmama, tizennyolc éves vagyok.

De azért elküldték a fényképem a kövér fiúnak. A tablóképet választották ki, a hitközségi pénzbeszedő szerint az a legelőnyösebb. A kövér fiú válaszát sose tudtam meg. Irmama sutyorgott még a pénzbeszedővel egy darabig, aztán elaludt a dolog. De lehet, hogy mással is egyezkedtek a hátam mögött, és kóválygó fényképeim beutazták a fél országot.

A negyedikes bálon is ezt a ruhát viseltem. A lányok nem engedtek se a büfébe, se a ruhatárba. – Elég volt a bújócskából, Forgács. Ma táncolni fogsz.

Utáltam a diákbálokat. Három évig megúsztam valahogy a büfével vagy a ruhatárral. Kentem a zsíros kenyereket, mértem a szörpöt, és ha valamelyik fiú megjegyezte a köszönöm mellé: „Mi az, te megint sztrájkolsz, Forgács?” – még hálás is voltam, hogy észrevett. Engem nem száműztek a büfébe, én választottam a büfét. Most csak a műsorba menekülhettem, mert a műsor szerencsére nem volt meg nélkülem. Én írtam az összekötő szöveget, és én jelentettem be a következő műsorszámot. Persze, az egész nem tartott tovább egy óránál, a gyerekek már így is doboltak és toporogtak. Szoboszlai Miska a testvériskolánkból ott állt az első sorban a tanároknak készített két sor szék mögött, és ahogy az utolsó előtti számot bejelentettem, beleásított a képembe. Elfutott a méreg, nem voltam profi, hogy az ilyesmit rezzenés nélkül elviseljem. De Szoboszlai akkor hangosan odaszólt a szomszédjának: „Egész jó lába van ennek a Forgácsnak, mi?” – és most már az bosszantott, hogy elpárolgott a haragom.

Aztán oda kellett ülnöm a többi lány közé a placcra. Szokás szerint rosszul helyezkedtem. Kőrös Mari ült az egyik oldalamon, őt nyilván első percben fölkéri a vőlegénye, hisz délutánonként már a gyűrűt is viselték. A másik oldalon Hauer Anikó, a negyedik béből, a legsikeresebb lány az iskolában. Mi, „vénlányok” azzal vigasztaltuk magunkat, hogy a Hauer bedűlősen táncol, és mindent megenged a fiúknak. Nem telt bele öt perc, egyedül maradtam a sarokban. Persze ültek még lányok rajtam kívül is öt-hat székkel arrébb, de se hozzájuk nem mertem csatlakozni, se a büfébe nem mertem visszavonulni. Így aztán a fiúk szeme megszokta, hogy Forgácsot odaültették cöveknek.

Egy tömzsi, telizsák gyerek megállt előttem.

– Hát te? Csak itt ülsz?

Ennél hülyébbet nem is kérdezhetett volna. Vigyorogtam rá, és nem mozdultam. Eszembe se jutott, hogy táncolni hív.

Nyújtotta a kezét.

– Én ismerlek téged. Te vagy a Forgács Juli. Tudsz táncolni?

Tudtam táncolni. Akármilyen idétlenül szerepeltem a tornaórákon, jól mozogtam, ezt az erényemet még kislány koromban szereztem meg Babi néni balettiskolájában. Irmama leánynevelési elveit egy mondatban össze lehetne foglalni. Egy fiatal lány legyen szép, sikkes, és legyen benne női méltóság. Én nem voltam szép, de sikkes voltam, és fölös mennyiségben volt bennem női méltóság. Bár már akkor is gyanítottam, Irmama meg én másként értelmezzük a méltóságot.

A telizsák gyereknek izzadt a tenyere, a ruhája olcsó kölniszagot árasztott. Botlábbal járta a tangót, legalább olyan kínosan érezte magát velem, mint én vele. Nem beszélgettünk. Én Kőrös Marit kerestem a szememmel, küldje már ide a vőlegényét, ha jószántából senki se kér le ettől a szerencsétlentől. Váratlanul megszólalt a táncosom.

– Veled azért nem szeretünk… mert te olyan nagyokos vagy.

– Mi az, hogy nagyokos?

Nem magyarázkodott, megvonta a vállát.

– Hát nagyokos – és megállt a terem közepén.

– Ne haragudj – hadarta rémülten –, nekem föl kell váltani Purjeszt a büfében.

A tehetetlenség kisodort a ruhatárba, onnan az utcára, onnan haza. Alig múlt kilenc óra.

– Egyedül jöttél? – kérdezte Irmama.

Azt hazudtam, hogy hazakísértek. És még azt is, hogy rosszul éreztem magam. Irmama mindkét hazugságtól megnyugodott. Ritkán mondtam azt neki, amit szerettem volna. A mondat megbicsaklott a számban, mielőtt befejeztem. Talán a kötelező hála tartott vissza? Vagy a részvét? Hisz minden őszinte szavammal csalódást okoztam volna neki. Szegény Irmama, nem olyan nagy dolog a szája íze szerint beszélni. Meg aztán… irtóztam a hisztériától. És ha szapora levegővétel közben kiabálni kezdett, önmagát is félbeszakítva, úgyse maradt más hátra, mint megtenni, amit kívánt tőlem. Vagy azt hazudni, hogy megtettem.

Tehát hazakísértek.

„Körben áll egy kislányka, lássuk, ki lesz a párja, lássuk, kit szeret a legjobban, azzal forduljon gyorsan.”

A lányok minden tízpercben körjátékot játszottak az udvaron. Nem szerettem ezt az udvart. Fekete törmelékkel szórták fel, és ha az ember elesett, a keze meg a lába teli lett koszos horzsolásokkal. A főállatorvos kislányát egyszer úgy összetörték az alattomos salakdarabok, hogy a két térdét mintha szitán nyomták volna át, a tanítónő egész kézimunkaórán sikálta belőle a véres piszkot.

Én persze nem estem el, mert nem játszottam. Sose hívtak a körjátékba. A „körben áll egy kislányka” fő szervezője Farkas Kati volt, a polgári iskola igazgatójának a lánya. Egy fejjel magasabb nálam, első a tornasorban, és minden tárgyból dicséretes. Azonkívül szép, a leggyorsabb futó és a legjobb magasugró, a fiúiskolából, vagyis az épület másik szárnyából rendszeresen kapott szerelmes leveleket, vasárnaponként uzsonnára járt a kórházigazgatóékhoz, és Duboviczky apát úr más kiválóságokkal együtt személyesen tanította hittanra. Valahányszor ránéztem a játéktól kipirosodott arcára, úgy irigyeltem, hogy fájt. Szúrásfélét éreztem a mellemben. Én csak a tanulásban versenyezhettem vele, de még ott is elmaradtam legalább két dicséretessel. Hisz ő tornából meg kézimunkából is kiváló volt. Két évig jártunk egy osztályba, és én két éven át csillapíthatatlanul irigyeltem. Ő persze mindebből semmit se látszott észrevenni. Se az irigységemről, se rólam nem vett tudomást. Levegő voltam neki. Talán a nevemet se tudta. Szünetben elkiáltotta magát: – Zimre, Kalocsai, Tímár, Farkasinszki, jöttök? – persze nemcsak Zimre–Kalocsai–Tímár–Farkasinszkiből állt az osztály. A többiek tódultak utánuk, és kunyeráltak.

– Katiii! Ugye mi is mehetünk?

Kati szigorúan mustrálta őket.

– Te jöhetsz – engedte be Szojkát, viszont Varjút hátrább lökte a mutatóujjával –, te ne gyere.

Akit beeresztett a játékba, azzal két napig nem lehetett bírni. Akárhogy sóvárogtam a „kint a bárány, bent a farkas” után, mégse állhattam a kuncsorgók közé. Egyszer azt álmodtam, hogy engem is hátralök a mutatóujjával. – Te ne gyere! – Ezt mégse vállalhattam. Végtére is én voltam a második legjobb tanuló. Meg azért se, mert hátha megmondja, miért nem játszik velem.

Inkább egyedül játszottam egy ugrálókötéllel, vagy csak álldogáltam a lépcsőn, és a vajas kenyeremet majszoltam. Amíg Tímár Eta ki nem hátrált a körből, mert ő megtehette, mert ő volt a harmadik legjobb tanuló, és az apja jómódú iparosember, félig-meddig művésznek számított, ő faragta a sírköveket a város tekintélyesebb halottainak. Tímár Eta elkapta az ugrálókötél egyik végét, és azt mondta: – Hajtsuk ketten, jó? – Ha a nagymamájánál ebédelt, aki mifelénk lakott, tanítás után együtt mentünk végig a Széchenyi utcán.

– Nem bírom ezt a Farkas Katit – mondta egyszerűen. Én csak tátottam a számat, hogy lehet Katiról így beszélni a nyílt utcán. De Eta nyugodtan folytatta: – Borzasztó felvágós, akár az apja. Apukám együtt járt vele elemibe, és most mégis magázza, mintha sose ismerték volna egymást.

Eta volt az egyetlen, aki ellentmondott Farkas Katinak, és nem kereste a kedvét. De Eta öntörvényű lány volt, nem érdekelte a mások véleménye. Még akkor is velem járt haza, amikor Zimre figyelmeztette, hogy rendes katolikus lánynak nem illik a Kellner Julival barátkozni.

Lőwi Maricának volt egy francia katonája. Marica árvalány volt, a nagymamájával vagonírozták be Szolnokon, de mire a vagon ajtaját kinyitották, Lőwi néni halott volt. Marica meg… se felnőtt, se gyerek, ődöngött a nagyok és a kicsik közt, persze egyik helyen se fogadták be, hisz alig múlt tizenhat éves. Aztán összeakadt ezzel a katonával.

A francia hadifoglyok odakint a répaföldön ismerkedtek össze a mieinkkel. Nálunk csupa asszony, csak mutatóba akadt néhány férfi, azok is öregek, betegek, a nők dolgoztak helyettük. Ők mind férfiak Párizsból, Marseille-ből, kis francia falukból, volt köztük sofőr, kereskedő, postás, tanító, még színész is. A színészt Gilbert-nek hívták, ványadt képű, fekete fiú volt, olyan halkan beszélt, hogy tolmács kellett mellé, aki hangosan megismételte a mondókáját. Én eleven színészt még sohasem láttam, nekem a színész Jávor Pál volt vagy Szilassy László, és sokáig egy szép szál szőke fiatalembert néztem színésznek. Nagyot csalódtam, amikor szombat este a franciák testületileg meglátogattak bennünket, és miután két tábla csokoládét szétosztottak a gyerekek között – fél kocka jutott mindenkinek –, a ványadt képű, fekete Gilbert meg egy mókásan grimaszoló másik fiú kiültek az istálló közepére, és mandolinkíséret mellett énekelni kezdtek. Azaz inkább Gilbert énekelt – szép, fojtott tenorja volt, a társa heves fintorgás közben a mandolint pengette.

– Látod, egy igazi moziszínész – súgta anya –, már két filmben is játszott.

Én a szép szál szőkét kutattam a szememmel, és kérdeztem:

– Melyik?

– Hát Gilbert. Aki a Zsatandrét énekli.

– Ez a színész? – Nem tudtam eltitkolni a megdöbbenésemet. – És akkor a szőke?

– Milyen szőke?

Mutattam. Anya fölnevetett.

– Ő meg Antoine. Uborkát árul a párizsi piacon.

– És a másik mandolinos?

– Mukinak hívják – anya a fülemhez hajolt –, Maricának udvarol.

Akkor már többen suttogták, hogy Marica kifogott magának egy fiút, egy igazi párizsi vagányt, ahogy Irmama mondta.

Maricát mindenki sajnálta. Ő volt köztünk a legmagányosabb, még haza sem vágyódhatott igazán, hisz otthon se várta senki. A legerényesebb asszonyok, mint anya meg Irmama is, azt mondták, gönnolok szegénynek egy férfit, ha már se apja, se anyja. Úgy látszik, Marica is gönnolt magának, mert ezzel a franciával nagyon összemelegedett.

Én a szerelemről csak annyit tudtam, hogy filmekben szokták csinálni. És a lelkem mélyén sejtettem, hogy amikor Volner Imre kergeti Manyi unokanővéremet, és Manyi egy darabig fut előle, aztán mégis hagyja magát megfogni, és akkor kifulladva, lihegve pillanatra összekapaszkodnak, és én vihogva lesem őket, közben elképzelem magam Manyi bőrében, és olyan jó kis borzongást érzek… szóval, hogy ez is valami szerelemféle.

A sanzonok után Gilbert és Muki meghajoltak, és a zsákokba, facipőkbe, agyonfoltozott slafrokokba öltözött közönség lelkesen tapsolt. A franciák közül kikerült egy tangóharmonikás is, azt játszotta elsőnek, hogy „Midőn Havannában hajóra szálltam én”, és Muki felkérte Maricát. Már alig-alig emlékeztem rá, hogy otthon a nők sevrócipőt viselnek, angol kosztümöt meg könnyű műselyem blúzokat, és Maricát a németektől kapott nehéz facipőben, kifakult, gyűrött flanell ruhájában is nagyon szépnek találtam. Az asszonyok gyönyörködtek kicsit a fiatalokban, ki-ki a maga párjára gondolt, átvizesedett a szemük, sőt, valaki a jászol fedezéke mögött hangosan elbőgte magát. Akkor a szép szál szőke piaci árus elrikkantotta, szabad a tánc, és fölkérte Irmamát. A fiatalabb nőket sorba táncba vitték, anyát a színész sodorta bele a keringőbe. Mi, gyerekek kiódalogtunk a külső istállóba, ahol az állatok őrizték a meleget, és a kiszűrődő muzsika ütemére próbáltuk utánozni a felnőtteket. Volner Imre azt állította, ő még simizni is tud, mindjárt bemutatta a tudományát, és megígérte, mindenkit megtanít rá, elsőnek persze az unokatestvéremet. Nekem nem tetszett ez a simizés, csak álltam és bámultam a többieket, ahogy egymást rángatják. És láttam Mukit meg Maricát, sebesen áthúztak az istállón, aztán eltűntek a kinti sötétségben.

Már mindnyájan lefeküdtünk, de Marica ágya még üres volt. Anya meg Irmama sutyorogtak a felső ágyon.

– Beszélni kell ezzel gyerekkel – mondta Irmama, aki mindenkivel törődött. De anya azt válaszolta: – Hagyd rá, úgysincs más öröme az életben.

Marica csak vasárnap délben került elő, ki tudja, honnan, és rögtön végigvágta magát az ágyán.

A vénasszonyok persze sipákoltak.

– Kuplerájt rendez be nekünk ez a lány – kiabálta Steiner néni, aki imádta a cirkuszt; minden ételosztás, ébresztő, lefekvés jó alkalom volt neki, hogy jelenetet rendezzen. Mi, gyerekek borzasztóan utáltuk, mert nem járt ki dolgozni, napközben utánunk leskelődött, és este beárult bennünket a mamánknak. Ha pedig késett a büntetés, még lámpaoltás után is hallgathattuk. – Mind bűnöző lesz ezekből, ha egyszer hazakerülnek. – Úgy féltette az uradalom vagyonát, mintha kulcsárnéja lenne Brecher intézőnek, és neki kellene itt minden trágyahalommal elszámolnia.

Szegény Marica egész vasárnap nem állhatott meg előtte.

– Az ilyen lány jobban tenné, ha belefujtaná magát a kútba.

– Jókor szólította el az isten boldogult nagyanyját, legalább nem nézi végig ezt a gyalázatot.

– Én puszta kézzel fujtanám meg a saját gyerekemet, ha ilyen utcarongya lenne.

Estére már azok is elunták az átkozódását, akik eleinte helyeseltek neki. Lámpaoltáskor végre Volner bácsi rámordult: – Na, elég legyen, Steinerné, mert kirakom az ökrök közé.

Azzal csönd lett.

A felnőtteket hajnali háromkor költötte az öreg éjjeliőr. Már a major másik végében kiabálta: – Mágyárok, jó reggelt. – Anya szokta mondogatni: Látjátok, odahaza büdös zsidók voltunk, ide kellett jönni, hogy magyarok legyünk. – Mi föléreztünk a jövés-menésre, facipők kopogására, de újra elaludtunk, aztán hét óra felé az öregek kizavartak bennünket az ágyból. Folyton valami szobavizittől tartottak, amivel Brecher intéző még az első hetekben megfenyegette őket.

– Majd jönnek a gestapósok, és kivernek benneteket a cihából – mondta Steiner néni. A gestapósokat se bánta volna, csak bennünket megtáncoltasson valaki.

De másnap reggel még Steiner néni ébresztőjét is megelőzte a légiriadó. A rádiónak nem maradt ideje a figyelmeztető „Kukuk-kukuk”-jelzésre. Az intéző két farkaskutyája eszeveszetten vonyított, mi meg úgy ugrottunk le az ágyról, mintha a kutyák nem is a láncukat, hanem bennünket téptek volna.

Lusztig bácsi, a kriptasüket pesti lekvárgyáros már kint ült a nyitott istállóajtóban, és az ég felé bökdösött a hüvelykujjával.

– Jönnek a kamerádok – mosolygott ravaszkásan. Neki pompás színjáték volt a légiriadó, semmit se hallott a vész jósló morajlásból, se a bombák csapódásából, és meg volt róla győződve, ha a kopasz buddhafejét meglátják odafönt, ezt a vidéket kikerüli a pusztítás. Eleinte próbáltuk kapacitálni, ne üljön ki színházat nézni a szabad ég alá, de most már úgy rohantunk el mellette, akár egy betonoszlop lett volna, amit kabalából állítottak az istálló elé légiveszély idejére.

Elkéstünk. A ménessel az istálló sarkán találkoztunk, pedig a lovakat csak a legutolsó pillanatban hajtották be a legelőről. Belegabalyodtunk a porfelhőbe, amit a lovak patája kavart. Mire a lovakat kerülgetve szabad útra jutottam, már senki nem volt körülöttem. A többiek megelőztek vagy elmaradtak, vagy eltűntek a porban. Belefeküdtem a levegőbe, hátha a szél fölkap és beröpít a bunkerba. Én voltam az egyetlen eleven célpont a vége-hossza nincs szántóföldön, hat nehézbombázó kísérte a futásomat. Órák teltek el az alatt az öt-hat perc alatt, amíg anya karjába zuhantam. Anya bevonszolt a bunkerba, földbe vájt keskeny pincefolyosó volt, csak a repeszek ellen védett, és bár az arca az arcom fölött, valahonnan nagyon messziről hallottam a hangját. – Görcsöt kapott, egészen elkékült. – Kiabálni próbáltam, a szájam pörgött, de hang nem jött belőle.

Aztán csapkodni kezdett körülöttünk az istennyila. A lócáról a földre estem, és megláttam Maricát. A szeme két hatalmas, fénytelen üveggolyó, fülére Muki szorította a tenyerét. És a rettenetes csattogásban, két dördülés között, énekszót hallottam.

„Zsatandré, tu zsúr, elanü, zsatandré tu zsúr” – Muki énekelt Maricának. Amikor végzett a Zsatandréval, anélkül hogy szünetet tartott volna, belevágott: „Oz a szep, oz a szep, okeneka szeme kek, okeneka szeme kek, lámaz enjem, lámaz enjem sötetkek” – és erre Marica, mindenki azt hitte, megháborodott, sikongva nevetni kezdett.

Este bejött az intéző egy SS-tiszttel, sorba állított bennünket a jászol előtt, és kis lovaglópálcájával a csizmáját csapkodva beszédet intézett hozzánk. Volner bácsi elsápadt és megtántorodott. Anyának kellett a szónoklatot lefordítania. Az elejére nem figyeltem, ott a birodalomról és a haza iránti szent kötelességekről volt szó, ahogy máskor is. De hirtelen megértettem, hogy a birodalom meg a haza iránti szent kötelességeket megint nekünk kell teljesítenünk Brecher intéző helyett. Húsz életerős, egészséges emberre volt szüksége a nagy német birodalomnak, hogy valami ismeretlen helyen sáncot ásson. Húsz emberre, akiket még ma este kellett kiválogatniuk maguk közül, legalábbis Brecher intéző a tőle megszokott nagyvonalúsággal Volner bácsira bízta a válogatást.

Anya és Irmama sokáig veszekedtek Maricáért. – Félig gyerek még, mit akarnak tőle? – Hát akkor dobják oda az öregeket, akik már a répát se tudják kihúzni a földből? – kiabált Volner bácsi, és az öregasszonyok teljes hangerővel támogatták. Éjfélig ricsajoztak, nekem már le-lecsukódott a szemem, mire a végleges listát összeállították. Elvitték Maricát és anyát is. Félig aludtam, amikor anya megcsókolt és a fülembe súgta: – Fogadj szót Irmamának, nemsokára itthon leszünk.

Muki minden este átjött hozzánk tudakozódni, van-e már hírünk Maricáékról. Aztán a franciákat is elvitték. Egy újabb nagy bombázás után teherautóra zsúfolták őket, és irány a… irány a semmi. Mukitól meg Gilbert-től kaptunk egy tejkonzervet meg egy tábla csokoládét. Én és még néhány gyerek sokáig futottunk a teherautó után. Muki összegöngyölt papirost hajított le. – Marica – ordította túl a teherautó pufogását –, adja oda neki.

Egy párizsi cím volt a papiroson, még évekig őrizgettem, de nem volt kinek odaadni.

Ma éjjel azt álmodtam, hogy anya hazajött.

Anya megérkezése visszatérő álmom. Jött rongyosan, betegen, és fáslit kért a lábára. A lába lilásvörös volt, és dagadt. Vagy nyomorék volt, fél lábon vonszolta magát. Egyszer meg becsöngetett, mi kirohantunk, ott állt csontig lefogyva, cigányfeketén… és nem tudott beszélni. Mozgott a szája, de csak nyöszörgést hallottunk. Haragudott, hogy bámulunk rá, és nem válaszolunk.

Vagy húsz évig egyáltalán nem álmodtam róla.

Ma éjszaka nem egyedül érkezett. Egy füves-fás téren láttam meg őket, apával mentek kézen fogva. Apa fekete öltönyt viselt, anya is sötét, ünneplő ruhát. Mind a ketten meghíztak, de nem öregedtek. Pillanatra elgyöngültem, egy fa törzsébe kellett kapaszkodnom. Anya nem lepődött meg. – Te vagy az? – kérdezte elfogulatlanul, és úgy mutatott be apának, mint egy kedves, régi ismerősét. Elkísértem őket a lakásunkba, még Irmamánál laktam, nem messze a kisvárosi tértől. De csak Miska bácsit találtuk otthon, ócska melegítőben heverészett a sezlonon, és a sportújságot olvasta.

– A szüleim – mondtam Miska bácsinak.

– Hát előkerültek?

Leültettük őket a nagyszobában, ahol a vendégeket szoktuk fogadni. Üldögéltek illedelmesen az ebédlőasztalnál, anya a terítő rojtját fonogatta.

– Régóta gyűjtjük ám a pénzt, hogy hazajöhessünk.

– Hazajöhessetek? Honnan?

– Hát bizony, messziről, nagyon messziről.

– Az Urálon is túlról – súgta apa.

Részletesen elmondták, hogy élnek az Urálon is túl. Apa egy bútorraktárban dolgozik, majdnem raktárvezető, mint itthon Miska bácsi, anya valami tejgyűjtő állomáson.

– Van egy testvéred – újságolta anya. – Kislány az is – és fényképeket szedett elő a táskájából.

Beesteledett. Anya megkérdezte:

– A nővérem?

– Sajnos – Miska bácsi széttárta a karját. Apa felállt.

– Nekünk mennünk kell, csak egy napra szól a papírunk.

És elmentek. Egykedvű mosolygással, kézen fogva.

Biztosan most mentek el örökre. Nem fogok többet álmodni róluk.

Manyi csak másfél évvel volt idősebb nálam, mégis valódi nagylány, amilyen én szerettem volna lenni. Nyúlánk, erős mellű, puha mozgású. Ha akarta, a feneke úgy ringott járás közben, mint a bölcső. És a hangja fátyolos lett, mint a végzetes nők hangja a külföldi filmekben. Még a levegő is szerelmes volt körülötte.

Nem tudom, kire hasonlított, mert a mi családunk asszonyai szégyellték a szerelmet, Irmama valami zavaró, átmeneti állapotnak tartotta, ami elvezet a házassághoz. De Manyira azért büszke volt.

– Tanulhatnál egy kis nőiességet az unokanővéredtől.

Hiszen tanultam volna én boldogan. De hiányzott a hozzávaló nyúlánk termetem, bölcsőjárásom, fátyolos hangom. Kicsi voltam, sovány és lapos. Az ilyen lányok jobban teszik, ha nem kérkednek a nőiességükkel.

Manyi tizenhat éves korában menyasszony volt. Micsoda megrázkódtatásokat éltem át mellette. Robit Pesten ismerte meg, Miska bácsi húgáéknál, akik fölhívták az új rokont barátkozni. Két hét múlva egy vadonatúj Manyit láttam viszont az állomáson. Csak belenéztem tompa fényű szemébe, és tudtam, történt vele valami. A villamoson a fülembe súgta: – Eljegyeztük egymást.

A pesti rokonok kitettek magukért, tetőtől talpig felöltöztették Manyit, nyilván ezzel is bizonyították, Irmamát befogadta a család. A gavalléria ugyan egy fillérjükbe se került, a lakkcipő, a nejlonharisnya kitelt az amerikai csomagokból, de azért Miska bácsi és Irmama is úgy vélték, ez mégiscsak szép volt a Lóriéktól.

Este Manyi a retiküljéből kihúzta egy fénykép csücskét.

– Ő az, Robinak hívják.

Arra gondoltam, hogy engem egy ilyen filmszínész mosolyú, gyönyörű fiú akkor se venne észre, ha egyedül lennék lány egy lakatlan szigeten.

– Hány éves?

– Most érettségizik.

– És a szülei tudják?

– Ugyan, dehogy. Titkos eljegyzés volt.

A következő hetek lázas izgalomban teltek. Lefekvéskor Manyi ujjára húzott egy kis dublégyűrűt (majd vesznek aranyat a nyilvános eljegyzésre), és reggel visszadugta a szekrényébe a harisnyái közé. A levelek egy osztálytársa címére érkeztek, mert Irmama nem tisztelte a levéltitkot, még évekkel később is beleolvasott a leveleinkbe.

Robi nemcsak szép fiú volt, de kiváló fogalmazó is. Rajongó szerelmes leveleket írt, amelyek ugyanakkor nem nélkülözték a férfifölényt sem. Az ember valósággal beleszédült a gondolatba, hogy így is lehet szeretni. Nem tudom, melyikünk volt szerelmesebb Robiba, én persze elfojtottam az érzéseimet. Csak villanyoltás után, amikor már nincs ki előtt szégyenkezni, képzeltem el, hogy ezek a levelek… tulajdonképpen… nekem szóltak.

Nem Irmama éber szeme leplezte le a titkos szerelmet, odafönt Pesten pattant ki a titok, nem sokkal Robi írásbeli érettségije előtt. Lóriék kétségbeesett levelet írtak Miska bácsinak, beszéljen a lányával, mielőtt bekövetkezik a tragédia. Manyi megrészegedett a kilátásba helyezett tragédiától. Hisz tragédia csak a filmekben meg Irmama szerelmes regényeiben szokott bekövetkezni. Én pedig egyáltalán nem értettem, miféle tragédiáról beszélnek. Robi levelei egyre vadabbak és szenvedélyesebbek lettek. „Kincsem, egyetlen kedvesem, ne félj, én erős vagyok, nem tudnak bennünket egymástól elszakítani.”

Ha csak megláttam a rendezett betűket a borítékon, már eszeveszetten dobogott a szívem. Manyi egy levélolvasás utáni eksztázisban bevallotta, ők ketten már úgy is egymáshoz tartoznak. Nekik muszáj összeházasodni. Fél éjszakát átbőgtem, mintha a saját szüzességem siratnám.

Néhány nappal később táviratot hozott a postás. Irmama elsápadt, földre ejtette a papirost: „Robi öngyilkosságot kísérelt meg, hozzátok fel Manyit, Lóri.”

Az éjszakai személlyel utaztak. Manyi fekete ruhában, lesimított hajjal, mint egy valódi özvegy. De én még most sem a tragédiát szimatoltam. Ha értem… ha velem… ha egyszer miattam is…

Manyi és Robi akkor találkoztak utoljára. Nem értettem, hogy lehet ebbe ilyen könnyen belenyugodni. Mert Manyi elsiratta, meggyászolta a vőlegényét, mintha igazán meghalt volna. Egy hétig fekete ruhát viselt, és Irmama fekete muszlinkendőjét. Irmamáék semmiben se mertek ellenkezni vele, engem pedig mellé rendeltek testőrnek.

– Vigyázz rá – suttogta Irmama –, isten tudja, mi jár az eszében.

Hát én komolyan vettem a hivatalomat. Még a vécéajtót is rávertem, ha bezárkózott. Egy hét múlva szennyesbe dobta a fekete ruhát, és énekelve jött elő a fürdőszobából. „Ma önről álmodtam megint, bocsánat asszonyom.”

– Te énekelsz?

– Miért? Tilos?

Ezzel vége volt. Robi leveleit összekötötte egy szalaggal, és eltette a naftalinos téli holmik közé.

De én még a párnákba fúródva sokáig gyászoltam életem első szerelmét. Aztán fölfedeztem Irmama gyülevész könyvei között a Cyranót, és hosszú időn át kedvenc olvasmányom lett. Félhangosan olvastam Cyrano monológját, és valahányszor elmormogtam „Lázár vagyok a csókok lakomáján”, hangosan elbőgtem magam.

Anyáékat egy trágyaszagú tél végi reggel vitték el sáncot ásni. Gyakran voltak ilyen trágyaszagú reggelek, olyankor északi szél fújt, és mintha szétszórta volna az egész hatalmas trágyadombot, fuldokoltunk a bűzben.

Aznap is erre a mindent átható büdösségre ébredtünk, meg Lusztig bácsi méltatlankodására.

– Az istenüket, hogy az egész német birodalom ide szarik az orrunk alá.

– Lusztig bácsi, szegény, az orrával hall – mondta egyszer anya –, ezért haragszik annyira a trágyadombra.

A trágyadomb ott terpeszkedett a major közepén, kilátóhalmunk volt meg közös latrinánk, jobb oldalába jártak a nők, bal felére a férfiak a dolgukat végezni.

Akkor délelőtt a trágyadomb jobb csücskében találtuk ki Tottyországot Benjámin Lenkével. Előbb csak az ősöket, Totty nagymamát és Totty nagypapát, akik Tottyváradon laktak. De attól kezdve mindennap újabb Tottyok látták meg a napvilágot, és néhány hét múlva már egészen benépesült velük a trágyadomb. Ha Lusztig bácsi azt mondta:

– Na, megint jött ide fiákerrel valami főkutya – mi elkaptuk, mint valami zsákmányt, és vittük kifelé a trágyadombhoz.

– Legyen a Tottyok királya Főkutya.

– Jó, legyen. És a királyné?

– A királyné? Főkutya felesége, Főmacska.

Schönfeld néni Lolónak becézte a lányát. Valahányszor elrikkantotta magát: „Lolóka, Öcsike, merre vagytok?” – mi kirohantunk röhögni az ököristállóba, és Lolóka bevonult a Tottybirodalomba, világszép királykisasszonynak.

Volner bácsi jókedvében bikficnek nevezte a gyerekeket. Ez olyankor fordult elő, ha nem fájt a lába, és Brecher intéző se kívánt tőle semmi disznóságot.

– Tűnjetek innen, bikficek!

Bikfic, azaz becézett változatban Bikficke, nevezetes alakja lett a Totty nemzetségnek. Választottunk magunknak kedvenc állatot. Én a kutyát választottam, bár rettegtem az intéző vonító farkaskutyáitól. Talán éppen ezért Kutya lett a Tottyok hőse, elő- és utónevet is kapott. Doktor Szőke Farkas Kutyax. Az x az arisztokrata nevekből ismerős y-t helyettesítette. Dalokat és táncokat találtunk ki, Totty-himnuszt, nemzeti operát, mindent, ami kell egy kultúrnemzetnek. Volt újság – Totty Híradó – szerkesztővel, aki a Hülye Mosoly névre hallgatott.

Irmama és Steiner néni veszekedéséből loptuk ki a nevét.

– Hagyjon békét a gyerekeknek, Steinerné – kiabált Irmama, és sebesen szedte a levegőt.

– Nevelje meg őket – replikázott az öregasszony –, hogy ne bámulják az öregeket, az arcukon mindig az a hülye mosoly.

– A magáén, Steinerné, a magáén – sipított Irmama, de nekünk mindegy volt, csak röhögtünk és támolyogtunk, és cibáltuk kifelé Hülye Mosolyt, Tottyország vadonatúj állampolgárát.

Irmama azt hitte, megbolondultam. Fölkaptam egy szót, akármit – Fogkeferenc, Manikűrmanci, Barompityu –, odahajítottam Lenkének, ő visszapasszolta nekem, megint én dobtam, aztán megint ő, röpdöstek köztünk a beszélgetésfoszlányokból kitépett szavak, meghempergőztek a röhögésünkben, elismételtük hússzor-harmincszor, és egyre mulatságosabbnak találtuk, amíg ki nem vonszoltuk a trágyadomb tövébe, és nem anyakönyveztük például a bacilusokat – ne szopd az ujjad, Tibike, tele van bacilussal – mint a világszép Lolóka állandó kísérőit. Lolóka ettől kezdve bacilusfelhőben közlekedett.

– Ez a gyerek, mióta az anyját elvitték… – panaszkodott Irmama, és a homlokára mutatott.

De én életemben először úgy éreztem, hatalmas vagyok. Világot tudok teremteni.

Vajon mit akart Miska bácsi a nagynénémtől? Egyáltalán miért vett a nyakába egy ilyen sótlan, erényes asszonyt két idegen kölyökkel? Szerelem lett volna? Ezt ma már alig lehet elhinni. Irmama és Miska bácsi szerelmesek? Ha Benjámin Lenke ott van, halálra röhögtük volna magunkat.

Miska bácsi sötét ruhába vágta magát, nyakkendőt kötött, és beállított hozzánk udvarolni. Ültek az ebédlőben nagymama gyúródeszkahátú ebédlőszékein, és illedelmesen beszélgettek. Irmama még sose volt ilyen előkelő. A nagymama karlsbadi csészéjében szolgálta fel a seszínű teát. Szegény Miska bácsi nem tudta eldönteni, melyik kezébe fogja a tányért, melyikbe a csészét, és melyik kezével nyúljon cukorért a cukortartóba. Ráadásul a cukortartóban ott volt a kínaezüst csipesz – micsoda ódon darabok kerülnek elő hirtelen –, és a kockacukor folyton kiugrott a csipesz két szára közül. Bal kezében csörömpölt a csésze meg a tányér, a tea kilöttyent, nyakkendője kibújt a zakó fedezékéből, és a vizes tányérban ázott, jobb keze viszont a cukorcsipesszel hadakozott, amíg Irmama megszánta végre, és két kockát pöttyintett a teájába. Szegény Miska bácsinak addigra megizzadt a homloka.

– Hagyja, Mihály, kedves – mondta Irmama, és finoman mosolygott.

Miska bácsi ragaszkodott hozzá, hogy Manyit is, engem is a nevére írasson.

– Így legalább megint összejön a család. Egy anya, egy apa, és kész. Szegény gyerekeket se piszkálják a kérdezősködéssel.

Az ajánlat ésszerű volt, és nagylelkű. Én mégis tiltakoztam. Pedig apámra alig emlékeztem. Talán iskolába se jártam, amikor elvitték. Csak később támadtak fel holmi emlékfoszlányok, ha Irmamáék a családi históriákat mesélték. De akkoriban még mesélni se szeretett senki. Az emlékek… csupa szabadon hagyott idegvégződés. Az emberek új férjet és új feleséget szereztek, a régire csak éjszaka gondoltak, ha magukra maradtak az álmaikkal.

Irmama hetekig kapacitált.

– Nézd csak, kislányom, ez egy igazi Forgács. Nem Steiner vagy Deutsch vagy Kellner, mint te. Meglátod, egész más lesz az életünk.

Végül beleegyeztem, mert miattam késett az esküvő, és már mindenki görbe szemmel nézett rám. Várkonyon csak polgári házasságot kötöttek, aztán mindnyájan vonatra ültünk, és elutaztunk Miska bácsi falujába, ahol a szülei laktak. Majdnem koszorúslány lettem a nagynéném esküvőjén. De ezt már Irmama is sokallotta, és semmi másra nem volt hajlandó, minthogy a falusi templomban elrebegje az igent a két öreg Forgács meg néhány sógor jelenlétében. A vacsorán azért összegyűlt az egész Forgács, és főleg Manyit csodálták, hogy milyen szép lányra tett szert ez a Miska. Én nemigen értettem, hogy lehet valakinek ennyi rokona. Szülők, unokatestvérek, nagybácsik, nagynénik, és valamennyien élnek. Nálunk a nagymama „megboldogult anyám” volt, a nagypapa „az én szegény, jó apám”, és a nagynénik, nagybácsik is egy-egy elmosódott arc a régi fényképeken.

Az esküvőn pocsékul éreztem magam. De Irmama is, hiába tagadta. Az öregek egy szót se szóltak hozzá, csak a vendégeket kínálgatták. Éjfél felé Miska bácsi összefogódzott a sógorokkal, körcsárdást táncoltak. Aztán pedig egymaga énekelni kezdett: „Nem vagyok én barát, szeretem a piát.” Két hordóhasú rokon összecsomagolta, és bevitte a szobába. Irmama, Manyi meg én egy másik szobában aludtunk rengeteg dunna és párna között.

De azért igazi Forgácsok lettünk mind a hárman.

A vendégség. Azt utáltam legjobban Irmamáéknál. Pedig emlékeztem rá, hogy anyáékhoz is jöttek vendégek. Rokonok vagy barátok, s olyankor nagy nevetések közt telt az idő. Anya finom süteményeket sütött, amiket én sorba kóstolhattam, még mielőtt megérkeztek a vendégek.

Irmamánál a vendégség is olyan volt, mint egy súlyos természeti csapás. Manyit meg engem korán reggel kirángattak az ágyból, mert délután vendégek jönnek, és ilyenkor az se számít, hogy vasárnap van. Tulajdonképpen nem is fértünk el hárman a konyhában, de Irmama ragaszkodott hozzá, hogy ott ügyetlenkedjünk körülötte. Legtöbbször műmézest sütött, az volt a legkiadósabb, de nem kóstolhattuk meg, mert akkor nem jut elég a vendégeknek. Én persze morogtam, anya nem sajnálta tőlem a süteményt, és előbb-utóbb összevesztünk Manyival. Ő védte a mamáját, könnyű volt a te anyádnak abban az időben, neki nem hatszáz forintot keresett a férje, mint Miska bácsi. De szerintem ez nem pénzkérdés, hanem természet dolga. Irmama akkor is smucig asszony lenne, ha roskadozna az ebédlőkredenc a műmézesektől. Délutánra állt köztünk a harag.

Irmamának megvoltak a barátnői még a régi világból, és Miska bácsi se mondott le a régi barátairól. Viszont a kétféle barátokat nem lehetett összeereszteni. Így aztán hol Irmama barátait láttuk vendégül az új férjeikkel, nekik sütöttük a műmézest, hol Miska bácsi barátai jöttek feleségestül, nekik inkább olcsó bor kellett, és sóspogácsa. Mi egyformán rühelltük mind a kétféle társaságot, akár műmézest ettek, akár sóspogácsát. Ilyenkor föl kellett öltöznünk az egyforma sötétkék, rakott szoknyánkba, és az egyforma csíkos ingblúzunkba, Irmama szalagot kötött a copfunk végébe, és egészen addig, amíg ki nem küldtek bennünket a konyhába egy disznó vicc miatt – nicht vor dem Kind –, illedelmesen üldögéltünk a sezlonon, beszorítva két nagy seggű vendég néni közé.

Én különösen Erdős nénitől irtóztam, aki ágyszomszédunk volt az ököristállóban, és kötelességének tartotta, hogy anyáról beszélgessen velem meg a vendégekkel.

– Arra gondolj, Julikám, milyen boldog most a te drága anyukád, ha odafentről nézi a te vidám életedet, itt a nagynénédnél. Képzelhetitek, szegénykének elvitték az anyját pár héttel a felszabadulás előtt, azt mondták, öt-tíz nap, és azok a szerencsétlenek sose kerültek elő. Mi lett volna ebből az árvából, ha nincs ott Irmama, aki, mint a saját gyermekét…

A gyermekénél megrándultam. Most kellene a képére mászni. Aztán váratlanul hozzám fordult:

– Ugye, ti sose veszekedtek Manyikával?

Csak egy nemet vártak tőlem. De én ültem és vigyorogtam. Minden vendégséget így vigyorogtam végig, estére elzsibbadt a szám, fél óráig rágtam, masszíroztam, amíg a saját testrészemnek éreztem megint. Erdős néni érdeklődve nézett rám, az arca olyan közel volt, hogy láttam az orrán feketéllő mitesszereket. Nagydarab zsíros asszony, a blúza pecsétes, és árad belőle a lángossütőszag.

– Erdős néni kérdezett tőled valamit – mondta Irmama szigorúan.

Talán az is elég, ha intek a fejemmel. Nem, mi sohasem veszekszünk Manyikával. De a fejem se mozdult. Ültem és vigyorogtam. Szájzár – így nevezik a fogorvosok. A hátsó fogak húzása után föllépő kellemetlen állapot.

– Ugyan, ne tessék ilyet gondolni – szólalt meg Manyi csengő gyerekhangon, amilyet a vendégek szeretnek hallani, ha kamasz lányokkal beszélgetnek –, persze hogy veszekszünk, mindenütt veszekednek a testvérek.

A vendégek nevettek; nahát, a Manyi, a Manyi aztán jól megmondta, ezt a kislányt, édes Irmám, nem ejtették a fejére. Manyi oldalba bökött.

– Na, mi van, te süketnéma?

Én hálásan visszalöktem: – Jól feleltél, édes gyermekem. – Elmúlt a szájzár, és mi kibékültünk a következő veszekedésig.

Manyi tudta, mi kell a vendégeknek, és tudta, mi kell Irmamának, és kivéve a fiúügyeket, azt csinálta, amit vártak tőle. Egyébként pedig mindenkinek tojt a fejére.

Benjámin Lenkével ritkán találkoztam, még ritkábban zavartalanul. Szolnokon laktak, tőlünk vagy százhúsz kilométerre, és ha meglátogatott a nyári szünidőben, nem mondhattam Manyinak, hogy Lenke az én barátnőm. De egyszer meghívtak karácsonyra, volt egy gyönyörű hetünk, amikor nem törődtünk az égvilágon senkivel. Akkor írtuk le Tottyországot. Egy hétig benne éltünk Bikfickével és a doktor Szőke Farkas Kutyával, akinek nagyszerű lakóhelyet találtunk egy falba épített kályharostély mögött. Lerajzoltuk a Totty Híradó főszerkesztőjét, hatalmas vigyorgó szájat, alsó és felső végtagokkal. Lerajzoltuk Világszép Lolókát, körülötte rajzottak a bacilusok. Lerajzoltuk Tottyország térképét az összes benne föllelhető városokkal, és följegyeztük a himnusz meg más fontos nemzeti dal szövegét.

Erdős néni, de talán Irmama se ismert volna rám azon a héten. Nem volt buta vigyorgás, se szájzár, se körömrágás. Hét végére megnőtt a körmöm, Manyi mindjárt észrevette, hogy né, a Julinak akkora körme van, mint egy normális embernek.

Lenkének éltek a szülei, az apja már otthon várta őket a régi házukban, és a szomszédok megőrizték a holmijukat. Vagyis Lenke a régi szobájában lakott, a régi ágyában aludt, a régi tányérjából evett. Sőt, a babáit is visszakapta hiánytalanul. Mind a kilencvenhárom babáját. Lenke papája utazó volt a háború előtt, még külföldre is eljutott, és mindenhonnan hozott egy babát a lányának. Akármit csináltak, mindentől el voltam ragadtatva. Nem hordtak haza ételgyári kosztot, nem is láttam ételhordót a lakásban. A csörömpölő alumíniumedények a mi életünkhöz úgy hozzátartoztak, mint a gyúródeszkahátú ebédlőszékek vagy a reggeli tea. Lenke mamája esténként főzött ebédet, egytálételt, de nagyon jó ízűt. A szegénység leleményességre tanította, nem spórolásra, mint Irmamát. Tojásból fasírtot, élesztőből pástétomot csinált, és mind a kettő majdnem olyan jó volt, mint az igazi. Bandi bácsi segített a feleségének vacsorát főzni, de a mosogatással egyedül hagyta, inkább velünk hülyéskedett a szobában. Bábszínházat játszottunk Lenke babáival és plüssmackóival, Bandi bácsi volt a Farkas és a vadász, Lenke volt Piroska, én játszottam a nagymamát. Máskor álarcot csináltunk együtt. Bandi bácsi megrajzolta, mi kifestettük és kivágtuk, álarcban ijesztgettük Lenke mamáját, és megfájdult a gyomrunk a röhögéstől.

Aztán megint kettesben voltunk Lenke szobájában. Nekik is két szobájuk volt, de mind a kettőt fűtötték, és Lenkének nem kellett végigvigyorognia a vendégséget. A Pottyok hadat üzentek a Tottyoknak. Megkezdődött a háború, őrült futkosás, zavart, halandzsa beszéd, doktor Szőke Farkas Kutya huszáregyenruhában kilovagolt a kályharostélyból, dőltek a Pottyok, szaporodtak, erősödtek a Tottyok, mert akárhány megsebesült a Pottyok kardjától, az mind megkétszereződött. Kettő lett belőle – hangzott a diadalmas kiáltás, a Tottynők magas hangon rikoltoztak, a Pottyok inkább eldugták a kardot, hogy ne szaporítsák tovább a Totty nemzetséget, és végül valamennyien leborultak Főkutya előtt. Egy öreg, horgas orrú zsidó fej díszítette Lenke szobáját, családi örökség még a nagyszülőktől. Bandi bácsi szerint valami híres német vagy németalföldi festő festette, a nevére sajnos nem emlékezett, de biztosan tudta, hogy márkás név, egyszer talán kifizeti Lenke hozományát. Bennünket nem érdekelt Lenke hozománya, se a híres német vagy németalföldi festő, viszont szinte egyszerre fedeztük fel a márkás, öreg zsidóban Főkutyát, és attól kezdve mély meghajlással üdvözöltük. Lenke szobája most már két Totty főembernek adott otthont, nem csoda, ha olyan jól éreztem magam benne.

Lenke szobája. Ha nagy néha jó lelkiismerettel aludtam el, erről a szobáról álmodtam.