Jill Mansell

VAN AZ A PÉNZ?

A mű eredeti címe:

An Offer You Can’t Refuse

Copyright © Jill Mansell 2008

Fordította: Róbert Edit 2016

Magyar kiadás © 2016 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Bordás Veronika

Borító: Sourcebooks

Borítóillusztráció: © Nina Chakrabarti

© 2008 Sourcebooks Inc. Used with permission.

Tördelés: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-9905-87-0 (epub)

ISBN 978-963-9905-88-7 (mobi)

Ezt a könyvet szeretettel ajánlom a lányomnak, Lydiának és minden iskolai barátjának, valamint tanárának, különösen osztályfőnökének, Mr. Fieldingnek és irodalomtanárának, Miss Wilsonnak.

Valamint (most nagy levegőt veszek) Zainabnak, Myának, Katnek, Louise-nak, Pinkinek, Lacey-nek, Hannah M.-nek, Sophiának, Ellisnek, Ellie-nek, Laurának, Emilynek, Tashnek, Alice-nek, Millie-nek, Ellának, Hannah O.-nak, Charlinak, Annának és Harrietnek.

Milyen helyes társaság vagytok!

Első fejezet

Tíz évvel korábban

Bizonyos helyeken elég nagy az esély, hogy az ember összefusson a pasija csúcssznob anyjával. Mondjuk például a Buckingham-palota kerti mulatságán, a glyndebourne-i operafesztiválon, vagy egy nagykövet állófogadásán, amint éppen lefitymál egy embernagyságú csokiszökőkutat.

És aztán vannak azok a helyek, ahol totál elképzelhetetlennek tűnik, hogy felbukkanjon. Ilyen például a Tökös Tőkehal nevű pub a Tooting High Street lepukkadtabb végében.

– Basszus, ez Dougie anyja!

A pult mögött álló Lola ösztönösen beletörölte a kezét zöld nejlon egyenruhájába, és fegyelmezte magát, nehogy pukedlizzen, mert Dougie anyja a flancosságnak már ezen a szintjén állt. Ehelyett inkább vidáman csengő hangon így szólt:

– Helló, Mrs. Tennant! Nahát, micsoda meglepetés!

Jellemző, hogy zárás előtt bukkan fel, amikor már csak néhány aszott sült kolbász és pár nem éppen bizalomgerjesztő halpogácsa maradt a pultban. Talán Alfot rá lehet venni arra, hogy süssön még valamit, ha…

– Helló, Lola! Válthatnánk pár szót?

Bár Dougie anyja csak a kifőzdébe ugrott be, a sminkje most is hibátlan volt, és a haját is a kenti hercegnőét megszégyenítően tökéletes kontyban viselte.

– Ó, persze. Hát hogyne. Egy perc, és végzek. – Lola hátrapillantott Alfra, aki vicces „húzzál innen, de gyorsan” mozdulatokat csinált. – Fél kettőkor zárunk. Ne csomagoljak be valamit, amit hazavinne?

Jól látta? Dougie anyja tényleg megborzongott az ötlet hallatán?

Az biztos, hogy Mrs. Tennant megrázta a fejét, és lenézően csak ennyit felelt:

– Azt hiszem, inkább ne.

Lola kihozta a táskáját a hátsó helyiségből, lerántotta magáról az egyenruhát, és fürgén kibújt a pult alatt. Visszafordult, és elvette az extra adag sült krumplit. Alf csomagolta be neki, mert amúgy a nyakukon maradt volna.

– Szia, Alf! Akkor holnap!

– Hazaviszlek, ha akarod – ajánlotta Dougie anyja. – A kocsim itt áll a bolt előtt.

Lola arca felragyogott. Van ingyen sült krumplija, és még haza is viszik egy vadiúj Jaguárral. Ez tényleg egy jó nap. A bolt előtt fullasztó, fülledt meleg volt. Odabent, a Jaguárban viszont a hűvös levegőt betöltötte a drága bőrülések és a Chanel No.19 bódító illata.

– Annyira jó ez a kocsi – sóhajtott fel Lola, és megsimogatta az ülést.

Dougie anyja beindította a motort.

– Igen. Én is szeretem.

– Lehet egy ilyet nem szeretni?

Lola próbálta az ölében egyensúlyban tartani a forró krumplis csomagot úgy, hogy az még véletlenül se érjen hozzá a meztelen combjához. A gyomra elégedetlenül korgott, de ő hősiesen ellenállt a kísértésnek, és nem kezdett el a méregdrága kocsiban falatozni.

– Szóval, miről szeretne velem beszélni? – kérdezte oldalra pillantva. – Dougie születésnapjáról van szó, ugye?

– Nem. Rólad és Dougie-ról van szó. Azt akarom, hogy szakíts vele.

Ez nem lehet igaz.

Lola szeme elkerekedett.

– Tessék?

– Szeretném, hogy ha befejeznéd ezt a kapcsolatot a fiammal.

Puff neki. Hogy lehet ezt csak így, ilyen egyszerűen kimondani?

Lola hitetlenkedve kihúzta magát, és csodálkozva nézte, ahogy Dougie anyja tök nyugodtan vezet, és közben teljesen érzelemmentesen darálja a szavakat, mintha csak az időjárásról beszélgetnének.

– De miért?

– Tizennyolc éves.

– Mindjárt tizenkilenc.

– Most még csak tizennyolc – ismételte meg Mrs. Tennant nyomatékosan. – Egyetemre készül. És egyetemre is fog járni.

– Tudom – mondta Lola megzavarodva. – Én aztán nem tartom vissza. Majd olyankor találkozunk, amikor adódik rá alkalom. És felváltva utazunk egymáshoz. Az egyik hétvégén én buszozom fel Edinburghba, a másikon meg Dougie jön le kocsival ide, és…

– Nem, nem és nem. Sajnálom, de ez nem így lesz. Dougnak most nem egy ilyen kapcsolatra van szüksége. Tegnap este arról beszélt nekem, hogy felmerült benne: nem is akar egyetemre menni. Inkább itt maradna. És mindezt miattad, kisasszony. – Dougie anyjának hangjából most sütött az indulat. – Azt azonban ne várja senki, hogy tétlenül nézzem, ahogy tönkreteszed az életét!

A sült krumpli égette Lola lábát.

– De hát én nem teszem tönkre! Én is a legjobbat akarom Dougie-nak, akárcsak maga. És szeretjük egymást! Azt is megmondtam neki, hogy ha annyira hiányzunk majd egymásnak, akkor felköltözöm Edinburghba, és ott élünk együtt.

– Ja, igen. Ezt is említette. A következő lépés meg az, hogy elhanyagolva érzed majd magad. Hiszen neki ott lesznek az egyetemi barátai, neked meg egy mellékutcában kell a pult mögött robotolnod egy ilyen lepukkant kifőzdében.

Mrs. Tennant ajkán gúnyos mosoly futott végig.

– És, természetesen, hogy visszanyerd az érdeklődését, majd véletlenül teherbe esel. Hát nem! Nagyon sajnálom, de ezt nem hagyhatom. Neked is sokkal jobb, ha most szakítotok.

Mégis, mit képzel ez a nő magáról?

– Én viszont nem akarok szakítani. – Lola érezte, hogy alig kap levegőt. – Erre nem kényszeríthet.

– Nem, drágám, természetesen nem kényszeríthetlek. De igyekszem mindent megtenni, hogy rábeszéljelek.

– Erre engem nem lehet rábeszélni! Szeretem Dougie-t. Tiszta szívemből – tört ki Lola.

Rá akarta ébreszteni Dougie anyját arra, hogy nem valami idióta tiniszerelemről van szó.

– Tízezer font. Egy összegben.

– Tessék?

– Ez az ajánlatom. Gondold végig! Mennyit keresel ebben a halsütödében? – kérdezte az asszony, és tökéletesre szedett szemöldöke a homlokáig emelkedett. – Biztos, hogy nem kapsz többet öt fontnál óránként.

Négy volt az az öt. De ez akkor is alattomos húzás volt. Lola csak átmenetileg melózott a Tökös Tőkehalban, és közben folyamatosan küldözgette az életrajzát olyan helyekre, amelyek jobban passzoltak a végzettségéhez.

– És ha elfogadnám a pénzét, mégis, miféle embernek tartana?

– Ó, hirtelenjében nem is tudom. Leginkább racionálisnak.

Lolát úgy elfutotta a méreg, hogy a szava is elakadt. Körmei belemélyedtek az ölében tartott zacskóba, és az autó légkondicionált levegőjét hirtelen megtöltötte az olajos sült krumpli nehéz szaga. Lolát újabb nyomasztó érzés kerítette hatalmába. Dougie anyja eddig mindig nagyon kedvesen viselkedett vele.

– Azt hittem, hogy kedvel engem.

– Persze hogy azt hitted. – Mrs. Tennant hangjából érezhető volt az elégedettség. – Épp ez volt a cél. Nézd, pontosan tudom, hogy milyenek a mai fiatalok. Ha egy szülő kijelenti, hogy nem ért egyet azzal, hogy kivel jár a gyereke, akkor csak még eltökéltebbé teszi őket az együtt járásban. Olajat önt a tűzre, hogy úgy mondjam. Még csak az kellett volna. Jobb volt úgy tenni, mintha minden nagyszerű lenne, és hagyni, hogy a nagy fellángolás a maga természetes módján elmúljon.

– De a miénk nem múlik el – ellenkezett Lola.

– Ezt állítod te. Én pedig éppen ezért adok neki egy kis lökést. Istenem, hát nem rémes ma a forgalom? Ott a lámpánál balra kell fordulnom, vagy egyenesen menjek tovább?

– Balra. És ha Dougie megtudja, mit fog szólni ahhoz, amit nekem mondott?

– Nos, azt hiszem, nagyon dühös lenne rám. Már ha elmondod neki. – Mrs. Tennant rövid hatásszünetet tartott. – De tegyél meg egy szívességet, Lola. Ne hamarkodd el a választ! Adj magadnak egy kis időt, hogy meggondold. Elég okos lány vagy. Tízezer font pedig nagyon sok pénz. Csak annyi a teendőd, hogy ha eldöntötted a dolgot, telefonálsz nekem. Én pedig kiállítom neked a csekket.

– Itt nyugodtan megállhat! Innen már hazagyalogolok.

Lola egy perccel se akart tovább a szerelme anyjának flancos kocsijában maradni. Ujjával oldalra bökött, jelezve, a buszmegálló tökéletes hely, hogy kiszálljon.

– Biztos? Akkor jó.

Lola keze egy pillanatra megpihent az ajtó kilincsén. Visszanézett Dougie anyjának keményített fehér blúzára, tökéletes kontyára.

– Kérdezhetek valamit?

– Hát persze.

– Mi olyan elfogadhatatlan bennem?

Mrs. Tennant habozás nélkül felelt.

– Hogy veszélyt jelentesz a fiam jövőjére.

– Szeretjük egymást. Egész életünkben boldogok lehetnénk együtt.

– Nem, nem lehetnétek, Lola. Tényleg nem értesz semmit abból, amit már egy ideje magyarázok? Túl harsány vagy. Közönséges. Nem vagy elég jó a fiamhoz. És…

A nő egy pillanatra elhallgatott, és a tekintetével végigmérte Lolát, a mélyen kivágott piros topot és a zsírfoltos, nagyon mini farmerszoknyát. Végül megadta a kegyelemdöfést.

– És úgy öltözöl, akár egy ócska ribanc.

– Kérdezhetek még valamit? – szólalt meg Lola. – Milyen érzés lesz, amikor Dougie az életben többet nem áll szóba magával?

És hősiesen ellenállva a vágynak, hogy a sült krumplis zacskó tartalmát Dougie anyja képébe vágja, kimászott a kocsiból.

Otthon, Streathamben, egy, a Dougie-ék otthonánál sokkal, de sokkal szerényebb házban, amelynek láttán a fiú anyja tuti, hogy megvetően fintorogna, Lola fel-alá járkált, mint egy ketrecbe zárt fenevad. Újra és újra felidézte a történteket.

Oké. Mi a fenét kellene csinálnia?

Dougie éppen Edinburghba utazott néhány napra, hogy megfelelő szállást találjon magának a tanévre, és hogy egy kicsit megismerkedjen a várossal, amely az elkövetkező három évben az otthona lesz.

Tuti, hogy Mrs. Tennant a rá jellemző alapos körültekintéssel jó előre eltervezte az akciót. Lola anyja és nevelőapja meg persze még nem ért haza a munkából. A konyhai falióra ketyegése szinte az őrületbe kergette a lányt.

Ez az átkozott, rohadt dög! Hogy mert egyáltalán ilyet csinálni? Micsoda gonosz boszorkány!

Négy órára már tényleg Lola agyára ment a bezártság. Direkt nem öltözött át, és a mélyen kivágott topban és farmer miniszoknyában indult el otthonról.

Az ég szerelmére, hiszen pontosan úgy öltözik, mint bármelyik másik kamasz egy meleg nyári napon.

Úgy érezte, felrobban, ha nem beszélhet most azonnal valakinek a történtekről.

– Tízezer font? – kérdezte Jeannie.

– Igen.

– Jól értem, hogy tízezer fontot ajánlott? – meredt hitetlenkedve a barátnőjére újra.

– Igen, és? – kérdezett vissza Lola, lecsapva a kóláját. – Nem tök mindegy, hogy mennyi?! Egyszerűen elképesztő, hogy ilyet csináljon! Tisztára beteg dolog!

A McDonald’sban ültek, és Jeannie két szívószálon át szürcsölte az innivalóját.

– Azért mondhatok valamit?

– Úgyis elmondod.

– Oké, azt állítod, hogy beteg dolog ilyet csinálni. Meg hogy úgyis nemet mondasz rá. De mi van, hogy ha pénteken Dougie azzal jön vissza Edinburghból, hogy megismerkedett valakivel? Mi van, ha eléd áll, és így szól: „Nézd, bocsi meg minden, de belebotlottam egy nagyon klassz csajba az egyik egyetemi pubban, a végén az ágyban kötöttünk ki, és egyszerűen nincsenek rá szavak.”

Jeannie elhallgatott, hogy kiigya a maradék pár csepp üdítőjét, majd a szívószállal Lola felé bökött.

– Mi van, ha azt mondja, hogy dob téged?

Hogy Jeannie-nek mi nem jut az eszébe?

– Dougie nem csinál ilyet.

– De csinálhat.

– Nem csinálna.

– De csinálhatna – kötötte az ebet a karóhoz Jeannie. – Oké, lehet, hogy nem ezen a héten vagy ebben a hónapban. De lehet, hogy előbb-utóbb szakítotok. Tizenhét éves vagy. Mégis, hány egykori tizenhét éves tölti az egész további életét az első szerelmével? Őszintén szólva nem azért hívják „első szerelemnek”, mert utána még lesz egy csomó másik? Túl fiatal vagy ahhoz, hogy leragadj ugyanannál a srácnál, Lola! Tudom, hogy odavagytok egymásért, de ez nem lesz így örökké. És ha Dougie lesz az, aki szakít veled, akkor majd nem futhatsz sírva az anyjához, hogy meggondoltad magad, és hogy megkaphatnád-e a pénzt. Akkor már késő lesz.

Jeannie gyászos pillantással a szívéhez kapott.

– Meghasad a szívem. Nincs többé Dougie Tennant. És nincs tízezer font sem.

Szóval ilyen tanácsot ad egy állítólagos jó barát. Igaz, mit várjon az ember olyasvalakitől, mint Jeannie? A szülei hírhedten csúnya válása egy életre meghatározta a véleményét a párkapcsolatokról. Jeannie-nek annyira elege van az anyja új férjéből, hogy azt tervezi, az édes otthon világából egyenesen Mallorcáig menekül. Egy bárban akar dolgozni, táncolni a tengerparton a homokban, és mindent megtenni, hogy jól érezze magát. Azt állítja, lefekszik majd minden jó pasival, de az tuti, hogy érzelmileg nem kötődik egyikhez sem. A romantika szóba se jöhet.

A Dougie anyjával folytatott beszélgetés emléke egész nap kísértette Lolát. Maga előtt látta az asszony sápadt, finomkodó arcát, és szinte a fülében csengett, ahogy becsmérlő hangon a tudtára adja, miért nincs Lola a közelében sem annak, hogy jó parti legyen a fiacskájának.

Lola elképzelte, milyen önelégült mosoly ülne ki Mrs. Tennant arcára, ha bekövetkezne mindaz, amiről Jeannie beszélt. De azt is elképzelte, hogy mi lenne, ha Dougie-val dacolnának ellene, és összeházasodnának.

Eltekintve attól, hogy… Szóval, hogy…

Tizenhét évesen nem akarok csak azért férjhez menni, hogy bosszantsak valakit. Túl fiatal vagyok.

Amikor újra hazaért, feltartóztathatatlan vágy lett úrrá rajta, hogy beszéljen Dougie-val. Azt még nem döntötte el, hogy elmondja-e neki, hogy az anyja a világ legborzasztóbb boszorkánya. Csak hallani akarta a hangját.

Dougie egy kis panzióban szállt meg Edinburghban. A száma fel volt írva a telefon melletti jegyzetfüzetbe. Tárcsázás közben Lola az órájára pillantott. Öt óra volt. Mostanra már vissza kellett érnie a fiúnak az egyetemről.

– Nos, drágám, éppen elmulasztotta. – A házinéninek kellemes skót kiejtése volt. – Egy órával ezelőtt értek vissza, Dougie lezuhanyozott és átöltözött, aztán egyből el is mentek. Azt mondták, hogy leellenőrzik a Rose Street kocsmáit.

– Ó! – mondta Lola, és a szíve összeszorult. – Kivel ment el?

– Nem nagyon értettem a nevüket, kedves. Egy másik fiúval és két lánnyal. Hát nem csodálatos, hogy máris talált magának barátokat? A fiú Manchesterbe való, az egyik helyes szőke lány pedig, ha jól emlékszem, Abergavennybe. Majd megmondom neki, hogy kereste, jó? Persze csak a jóisten tudja, mikor keveredik haza…

Miközben Lola letette a kagylót, a fülében csengtek Jeannie szavai. Nem, nem kerítette a hatalmába teljesen a féltékenység, mert Dougie bulizni ment aznap este az új barátaival. Még amiatt sem, hogy kettő közülük történetesen nőnemű. Inkább az a felismerés telepedett rá, hogy ez az első este, amelyet a fiú nem vele tölt, és hogy még sok-sok ilyen lesz a következő években…

Lola hirtelen mozdulatlanná dermedt. A feje fölött, az emeleten megreccsent a padló. Azt hitte, egyedül van a házban.

– Hahó! – kiáltotta hangosan.

De senki se felelt.

– Anya?! – kiáltotta Lola elbizonytalanodva. – Apa?

Semmi válasz. Lehet, hogy a padló magától reccsent meg? Vagy mégis van odafent valaki? Amikor Lola hazaért, nem vett észre semmi furcsát. Egy betörő csak a hálószoba ablakán át juthat be. A lány minden eshetőségre felkészülve megragadott egy esernyőt, és elindult felfelé a lépcsőn.

De amikor kinyitotta szülei hálószobájának fehérre festett ajtaját, az elé táruló látványtól elakadt a lélegzete.

Második fejezet

– Apa?!

Lolának összeszorult a gyomra a félelemtől. Valami itt nagyon, de nagyon nem stimmelt. A nevelőapja, lényegében az apja, hiszen más férfit ebben a szerepben soha nem ismert, és akit szívből szeretett, szinte a felismerhetetlenségig eltorzult arccal éppen pakolt egy nagy táskába.

– Menj innen! – szólt a férfi halkan, és hátat fordított Lolának.

Lola összerázkódott.

– Apa, mi történt?

– Kérlek, hagyjál békén!

– Nem, dehogyis! Mondd meg, mi a baj! – Lola a földre ejtette a harci esernyőt, és úgy folytatta: – Miért csomagolsz? Mész valahova? Olyan sápadt vagy. Beteg vagy? Kórházba mész?

Apja, végtelen szomorúsággal a tekintetében, megrázta a fejét.

– Nincs semmi bajom, legalábbis fizikailag nincs. És az egésznek semmi köze hozzád, Lola… Nem akarom, hogy ilyen állapotban láss…

A helyzet felfoghatatlan volt, Lola nem tudott mit kezdeni vele. Amikor megpróbált közelebb lépni az apjához, az erőtlenül felemelte a kezét, hogy távol tartsa magától.

– Apa, mondd el! – suttogta Lola elkeseredetten.

A férfi szemét elfutotta a könny. Két kezébe temette az arcát, és leroskadt az ágy szélére.

– Ó, Lola! Annyira sajnálom!

A lány még életében nem volt ennyire rémült.

– Felhívom anyát.

– Nem, azt nem szabad.

– Viszonyod van valakivel? Azért csomagolsz? Nem akarsz tovább velünk élni?

Fejrázás.

– Nem, semmi ilyesmi.

– Akkor mondd már el, mégis mi történt!

Lola hangja megremegett. Most már mindketten sírtak.

– El kell mondanod! Nagyon meg vagyok rémülve.

Húsz perccel később aztán mindent tudott, bármilyen elképzelhetetlennek tűnt is az egész. Alex kártyázott és vesztett. Ők pedig még csak nem is sejtettek semmit. A férfi hetente kétszer lejárt egy klubba, és a szenvedély szinte észrevétlenül elhatalmasodott rajta. Megismert egy társaságot, és eljárt velük pókerezni. Kezdetben elég jól ment a játék. Visszagondolva azonban egyre valószínűbb, hogy ez is a terv része volt. Mert aztán fordult a szerencse, és veszteni kezdett. A szívélyes társaság pedig úgy tett, mintha mindez nem lenne nagy dolog. Amikor az adósság már aggasztó méretűre duzzadt, Alex bevallotta kártyapartnereinek, hogy a tartozás kifizetéséhez egy kis időre lesz szüksége. Innentől fogva a szívélyes társaság többé egyáltalán nem volt szívélyes, sőt. Fenyegetni kezdték. Alex rémülten ébredt rá, hogy hatalmas bajban van. Nem tudott mást tenni, mint minden erejével arra koncentrálni, hogy visszanyerje az elvesztett pénzét. Ehhez először is újra pénz kellett, és mivel feltehetően egy bank sem állt volna szóba vele, attól az ismerősétől kért kölcsön, aki annak idején bemutatta a pókerező társaságnak.

Egy héttel később a kölcsönkért összeget is elvesztette.

A vészhelyzetre való tekintettel újabb kölcsönt vett fel, most egy uzsorástól, és újra próbálkozott. Ismét vesztett. A család semmit sem sejtett. Amikor Lola édesanyja rákérdezett, hogy nincs-e valami baj, Alex csak annyit mondott, hogy fáradt. „Akkor nem kellene olyan sokat dolgoznod” – hangzott a jó tanács. Másnap este, amikor a férfi épp hazafelé indult a műhelyből, ahol autószerelőként dolgozott, elé kanyarodott egy furgon, benne két kigyúrt fickó. Szemléletesen elmagyarázták neki, mi vár rá, ha az utolsó fillérig nem fizeti vissza a tartozását egy héten belül.

Az apja elmondta Lolának, hogy az az egy hét holnap jár le, és ezért készül elkeseredett lépést tenni. Szégyenében, és mert már az életéért is aggódnia kellett. A kigyúrt alakok ugyanis rendszeres telefonhívásokkal emlékeztették rá, hogy a visszaszámlálás megállíthatatlan. Alex ezért úgy döntött, hogy inkább lelép. Ez volt az egyetlen lehetősége. Nem mert szembenézni Lola anyjával, Blythe-szal, nem merte elmondani neki, micsoda csávába került. Számára Blythe és Lola jelentett mindent, de nem tudta tovább elviselni ezt a helyzetet. Ha Lola fél órával később érkezik, Alex árkon-bokron túl járt volna.

– Bárcsak ne jöttél volna haza! – sóhajtott az apja. – Azt mondtad, hogy ma délután vásárolni mész az Oxford Streetre. Azt hittem, nyugodtan leléphetek.

Vásárlás az Oxford Streeten! Hát erről Dougie anyjának váratlan felbukkanása miatt jól megfeledkezett.

– De nem mentem, és így most mindent tudok – felelte Lola könnyáztatta arccal.

– El kell tűnnöm. Nem tudok anyád szemébe nézni. Inkább a halál! – közölte Alex elkeseredetten. – Persze a halálnemet jobb szeretném magam megválasztani, szóval nem várom meg, hogy ezek a fickók mutassák meg a rám váró lehetőségeket… Istenem, el se tudom hinni, hogy velem ilyesmi megtörtént. Hogy lehettem ennyire ostoba…

Lola megölelte a nevelőapját. Tudta, hogy a férfinak nincs más választása. A biológiai apja, egy amerikai fickó abban a percben lelépett, amikor kiderült, hogy Blythe terhes. De ez végül is nem volt nagy baj, mert két évvel később felbukkant Alex, aki úgy szerette Lolát, mintha a saját gyereke lett volna. A lányban feltolultak az emlékek. Alex rengeteget játszott vele kiskorában. Ő tanította meg biciklizni. Mindig a kedvenc ételét készítette, keménytojást pirítóskatonákkal. Együtt találtak ki idióta dalocskákat, amelyekkel az őrületbe tudták kergetni Blythe-t. Hozzá futott, ha megcsípte egy darázs, és Alex volt az, aki kamaszkorában hajlandó volt Birminghamig autókázni, hogy megnézzék Lola kedvenc fiúzenekarának fellépését. Őszintén és minden fenntartás nélkül szerette.

– Tudok segíteni – mondta Lola. – Nem kell elmenned.

– Hidd el, hogy nincs más megoldás.

Lola kitörölte a könnyeket a szeméből. A terv pillanatok alatt összeállt a fejében.

– Meg tudom neked szerezni a pénzt.

– Drágám, nem tudod. Tizenötezer fontról van szó.

Lola gyomra összeszorult, de bele se akart gondolni a következményekbe.

– A nagyját meg tudom szerezni.

És mivel Alex hitetlenkedve csóválta a fejét, azt is elmondta, hogyan.

A történet hallatán Alex még határozottabban rázta a fejét.

– Nem, nem engedhetem meg, hogy megtedd. A világ minden kincséért sem.

De milyen más megoldás van?

Az, hogy örökre eltűnik a családja életéből? Az, hogy Lola örökre elveszti azt a férfit, akit apjaként szeret? És az, hogy az anyja összeomlik?

– Figyelj ide! – szólt határozottan Lola, és bár a szíve majdnem meghasadt, mégis kijátszotta az adu ászát. – Anya soha sem fogja megtudni.

– Lola! De örülök, hogy újra látlak – mondta Adele Tennant. Kinyitotta a bejárati ajtót, és utat engedve oldalra lépett. – Gyere csak be!

Lola szédült, forgott vele a világ, miközben követte az asszonyt a hidegen visszhangzó hallban. De elszánta magát. Nem szabad, semmiképp nem szabad visszarettennie. Alig aludt előző éjjel, és egy falat nem ment le a torkán.

– Örülök, hogy megjött az eszed – mondta Adele.

Az asszony leült a dolgozószobában álló íróasztalhoz, és elővette a csekk-könyvét. A reggeli napfény vakítóan verődött vissza egy fénykép ezüstkeretéről. Amikor Lola egy kicsit közelebb lépett, látta, hogy a képen Adele van a két gyerekével: a bal oldalán Dougie, a jobbján Sally állt. A fotó pár évvel korábban készülhetett, egy hihetetlenül egzotikus helyen, ahol pálmafák sorakoztak a karibi kék tenger partján. Mert persze Adele Tennant csak egzotikus helyekre járt nyaralni. A mosolygó Dougie napbarnított bőrét jól kiemelte a fehér inge. Gondtalanul és szívdöglesztően nézett a kamerába. Sally, a nővére szőkén, egy flamingórózsaszín kendőben pompázott. Sally huszonhat éves, és eljegyezte egy ír földbirtokos. Dublintól nem messze él. Dougie imádta a nővérét, de Lola még nem találkozott vele. Izgatottan várta, hogy megismerhesse.

Lola torka összeszorult. Na, ez már nem fog bekövetkezni.

– Nem fogod megbánni – jegyezte meg Adele, miközben lecsavarta töltőtolla kupakját.

A toll fényes arany hegye már a csekk-könyv fölött körözött. A vén banya alig tudta leplezni az örömét.

– Egy pillanat – szólt Lola, és behunyta a szemét. Kicsit elbizonytalanodott, hogy képes lesz-e megtenni a következő lépést. De meg kell tennie. – Tízezer nem elég.

– Tessék? Mit mondtál?

– Tízezer nem elég. – Ki kellett mondania. – Tizenötezerre van szükségem. Akkor békén hagyom Dougie-t. És soha többé nem találkozom vele.

– Nocsak, nocsak!

Lola szája teljesen kiszáradt.

– Különben odaköltözöm Edinburghba.

Adele undorral nézett rá, és ezt, igazat szólva, Lola teljes mértékig megértette.

– Azt hiszem, elvesztetted a mértéket.

Lola, ha lehet, még rosszabbul érezte magát.

– Szükségem van a pénzre.

– Tizenegyezer – közölte Adele határozottan. – És nem több.

– Tizennégy – vágta rá Lola.

Mi van, ha lehányja Adele gyönyörű perzsa szőnyegét?

– Tizenkettő.

– Tizenhárom.

– Tizenkettő és fél.

– Rendben.

Hát ennyi. Sikerült feltornásznia egészen tizenkét és fél ezer fontra az összeget. Az alkudozás Dougie anyja szemében aztán végképp és végérvényesen megvetésre méltóvá tette. Ugyanakkor ez az összeg elegendő lesz arra, hogy az apját kihúzza a slamasztikából: Alex főnöke hajlandó kölcsönadni a hiányzó két és fél ezret.

– Remélem, büszke vagy magadra – jelentette ki Adele, miközben megírta az alku végeredményéről szóló csekket.

Lola a könnyeivel küszködött, ám fegyelmezte magát.

– Nem. Egyáltalán nem. De kell a pénz.

– Hát akkor hajrá – válaszolta Adele érzelemmentes mosollyal az arcán, hiszen neki a tizenkét és fél ezer font nem volt olyan nagy összeg. – És mire fogod költeni?

Az asszony lefitymálóan futtatta végig a szemét a lány türkizkék felsőjén, farmerján és strandpapucsán. Lolának pedig csak egyetlen dolog járt az eszében: hogy ezzel vége. Dougie nincs többé. Könnyeivel küszködve válaszolt.

– Külföldre megyek. Tudja, új cuccok kellenek. Mellplasztika. Vagy másra számított?

– Ez most már a te pénzed. Engem nem érdekel, hogy mire költöd, csak az, hogy távol tartsd magad a fiamtól – mondta Adele, és kis szünetet tartott. – Beszélsz vele erről?

– Nem – felelte Lola, megrázva a fejét, és közben elvette a csekket.

A pénzt rögtön befizeti Alex számlájára. Apja elrendezte a bankban, hogy pár napig átléphette a hitelkeretét. Úgyhogy Lola a csekkért cserébe átadta Adele-nek a levelet, amit aznap reggel írt. Azt, amelyet megírni a legnehezebb dolog volt a világon.

– Ezzel lezárom vele a kapcsolatomat. Adja oda neki, amikor visszaér. Addigra nem leszek Angliában.

– Ezt örömmel hallom. Dougie biztos gyorsan túlteszi magát a dolgon, de igazad van, jobb, ha van köztetek pár ezer kilométer. Kikísérlek.

Adele felállt, és a kijárat felé terelgette a lányt. Láthatólag megkönnyebbült, hogy Dougie nem fogja megtudni, milyen szerepet játszott a nemkívánatos barátnő eltávolításában. Az ajtónál megeresztett még egy mosolyt:

– Viszlát, Lola! Örülök, hogy sikerült megegyeznünk.

Hát ennyi volt. Ezzel valóban vége.

Lola torka összeszorult, és egy pillanatra átfutott az agyán, hogy most kellene apró fecnikre tépni a csekket. A legszívesebben ezt tette volna. De akkor mi lenne Alexszel?

– Nagyon szeretem Dougie-t – mondta elfúló hangon. Még mindig elképzelhetetlennek tűnt számára, hogy a fiú nélkül éljen. – Valóban nagyon szeretem.

Adele vidáman szélesre tárta az ajtót Lola előtt, és csak annyit mondott:

– De a pénzt azért jobban szereted.

Amikor három nappal később hazaérkezett, Dougie-nak egyetlen dolog járt a fejében.

– Szia, anya, minden oké? – kérdezte. Ledobta a hátizsákját a hallban lévő kanapéra, és puszit nyomott Adele arcára. – Gyorsan átszaladok Lolához.

Adele megölelte az ő okos, jóképű, tizennyolc éves fiát, élete értelmét.

– Jaj, tényleg, van itt egy levél Lolától.

Az asszony majdnem belepusztult a kíváncsiságba, hogy mi áll benne. Legszívesebben Lola távozása után egy perccel kinyitotta volna. Most azonban, látva, ahogy a fia a levél olvasása közben egyre sápadtabb lesz, pontosan tudta, hogy nagyon is helyesen cselekedett. Dougie annyira bele van habarodva a lányba, hogy abból semmi jó nem származhatott. Nem is értette, hogy tudott a fia így beleszeretni valakibe, aki ráadásul ennyire méltatlan hozzá. Hiszen Lola Malone mégiscsak egy autószerelő ízléstelenül öltözködő lánya.

– Mit ír?

– Semmit.

Dougie szemében fájdalom és hitetlenkedés tükröződött. Összegyűrte a levelet, és felrohant a lépcsőn. Adele nem akart fájdalmat okozni a fiának, de mindvégig arra gondolt: ez most elkerülhetetlen volt, méghozzá az ő érdekében. Sietve Dougie után kiáltott:

– Nem vagy éhes, drágám? Vigyek fel neked valamit enni?

– Ne! – szólt vissza a fiú, és hirtelen megállt, mint aki megdermedt. – Honnan tudtad, hogy a levél Lolától jött?

Adele villámgyorsan kapcsolt.

– Fent voltam az emeleten, amikor hallottam, hogy valaki bedob valamit a postaládába. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy Lola szalad el a házunktól. Ne csináljak neked egy marhahúsos szendvicset egy kis salátával?

– Nem vagyok éhes, anya.

Adele-t elöntötte az anyai szeretet.

– Minden rendben, drágám?

– igen – felelte Dougie, és eltökélten bólintott, majd hozzátette: – Kipakolom a holmimat, aztán elmegyek. És persze minden rendben lesz.

Adele pontosan tudta, a fia abban reménykedik, hogy helyrehozhatja a dolgot. De abban is biztos volt, hogy erre nincs esély. Lola betartotta az ígéretét. Dougie még szinte ki se lépett a házból, Adele már be is rontott fia szobájába. Az ágy alatt találta meg az összegyűrt levelet.

Kedves Dougie!

Sajnálom, hogy így kerül erre sor, de könnyebb megírnom, mint személyesen elmondanom. A dolognak vége, Dougie, nem akarok többé találkozni veled. Jó volt együtt lenni, és nem bánom, hogy együtt jártunk, de az érzéseim irántad az elmúlt időben megváltoztak, úgy tűnik, elmúlt a varázs. Nem akarok Edinburghba költözni veled. Nem nekem való hely az, és az állandó utazgatás sem valami vonzó perspektíva. Nem működne a kapcsolatunk, ezt a lelkünk mélyén mindketten tudjuk. Úgy döntöttem, hogy külföldre megyek, valahová, ahol süt a nap és meleg van. Ne is próbálj elérni, mert a döntésem végleges. Hamarosan találsz magadnak valaki mást, ahogy majd én is.

Legyen szép életed, Dougie! Sajnálom a dolgot, de te is tudod, hogy igazam van.

Puszi: Lola

Adele helyeslően bólogatott a levél olvasása közben, aztán a papírt újra összegyűrte, és visszatette az ágy alá.

Okos lány. Adele maga se csinálta volna jobban.

Szívből – igazán, szívből – igazán, szívből – igazán – kattogtak a szavak makacsul Dougie agyában a metrószerelvény zötyögésének ritmusára. Egy hete volt csak, tehát csupán hét nappal ezelőtt történt, hogy Lolával elmentek piknikezni a Parliament Hillre. Amikor Dougie elvette az utolsó kolbászkát, hogy megegye, Lola olyan műhisztit csapott, hogy csoda. Dougie persze elrohant, Lola meg a nyomába eredt, és a földre teperte, úgyhogy végül odaadta neki a zsákmányt. Aztán megosztoztak rajta, elfelezték, sokat nevettek, és lecsókolták a maradékot egymás ajkáról. Ragyogó napsütés volt, Lola lebarnult orrán pedig újabb és újabb szeplők bukkantak elő. Dougie hanyatt fektette a lányt, és viccelődött a szeplőin, közben persze lefogta a kezét, hogy ő ne tudja bosszúból megcsiklandozni. Aztán egyszer csak nem nevettek már, hanem egymás szemébe néztek, és mindketten arra gondoltak, hogy ezt a tökéletes pillanatot soha nem felejtik el.

– Ó, Dougie! Annyira szeretlek – suttogta Lola, és a hangjából csak úgy sütött az őszinte érzelem. – Örökké együtt maradunk, ugye? Ígérd meg, hogy örökké együtt leszünk.

És ő megígérte. Sőt mi több, komolyan is gondolta. Most pedig itt ül az ide-oda zötyögő metrókocsiban, üres tekintettel bámul ki az ablakon, és az idétlen mondóka visszhangzik a fejében. Azon töprengett, vajon mi történhetett, hogy a dolog így elromlott.

– Elutazott, édesem. Nagyon sajnálom. Tudod, hogy milyen Lola, ha egyszer valamit a fejébe vesz. Hipp-hopp, eldöntötte, és rakétasebességgel már meg is tette.

Dougie egyszerűen nem akarta elhinni. Lola elment. Ez tényleg megtörtént. Az egyik percben még minden tökéletes volt, önfeledten boldogok voltak, a másikban meg egyszerűen eltűnik. Tudta, hogy a dolog nem férfias, és azt is, hogy ezt soha, de soha nem fogja elmondani a haverjainak, ám a fájdalom olyan erős volt, mintha a szíve valóban meghasadt volna. Úgyhogy inkább megpróbálta összeszedni magát, és megkérdezte:

– És azt megmondta, hogy miért?

– Nem igazán. – Lola anyja, Blythe bizonytalanul megvonta a vállát, és ugyanolyan tanácstalannak tűnt, mint a fiú. – Csak annyit mondott, hogy szüksége van egy kis változásra. Az egyik barátnője, Jeannie Mallorcára készült, találkoztak, hogy elbúcsúzzanak, és másnap Lola bejelentette, hogy ő is elutazik Jeannie-vel. Hogy ott éljen. Mondanom sem kell, mennyire meg voltunk lepődve! Megkérdeztem tőle, jól végiggondolta-e a dolgot, és hogy mi lesz veletek, kettőtökkel, hiszen úgy szerettétek egymást, de hajthatatlan volt. Nagyon sajnálom, drágám. Jobb lett volna, ha személyesen mondja meg neked.

Az se segített, hogy Lola anyja olyan együttérzőn nézett Dougie-ra, mint egy utcára kitett kölyökkutyára. Megértő volt, de segíteni nem tudott.

– Nem hagyott valami telefonszámot? Vagy megadná inkább a címét?

– Sajnálom, szívem, nem tehetem. Nem akarja, hogy felvedd vele a kapcsolatot. Szerintem úgy gondolja, hogy a magad életét kell élned – válaszolta Lola anyja.

Dougie az ujjaival tehetetlenül beletúrt a hajába.

– Összejött valaki mással?

– Nem – Blythe határozottan megrázta a fejét. – Biztos, hogy nem.

Doug nem tudta eldönteni, ettől jobb vagy még rosszabb a helyzet. Ha az embert azért dobják, mert akadt egy másik, az egy dolog. De hogy csak „úgy”, az igazi pofára esés. Nagy nehezen erőt vett magán, és megszólalt:

– Megtenne valamit? Megmondaná neki, hogy ha mégis megváltoztatná a döntését, akkor tudja, hol keressen?

– Persze hogy meg, drágám.

Blythe kék szemét mintha elfutotta volna a könny, és úgy tűnt, csak pillanatok kérdése, és mindjárt a fiú nyakába borul. Doug beleborzongott a gondolatba. Ha ez megtörténik, akkor tuti, hogy ő is elsírja magát. Akkor maradék férfiúi önbecsülésének is búcsút mondhat, úgyhogy inkább gyorsan elfordult, és csak annyit mondott:

– Köszönöm.

Harmadik fejezet

Hét évvel korábban

– Ó, Lola, hát nézz már magadra! – Blythe szorosan megölelte a lányát, és egyből az aggódó tyúkanyó szerepre váltott. – Február van! Iszonyúan meg fogsz így fázni!

– Anya, húszéves vagyok! Már nem kell vigyáznod rám!

De titokban nagyon is tetszett Lolának a dolog. Úgyhogy ő is megölelte az anyját, majd kacéran kicsit félrehúzta a dekoltált felsőjét, hogy jól látható legyen, milyen szép barnára sült le Mallorcán.

– Meg fogsz fagyni odakint – mondta Blythe. Megragadta Lola egyik jól megpakolt bőröndjét, és elkezdte átverekedni magát a tömegen a kijárat felé. – Biztos, hogy nem akarsz elővenni egy pulóvert a csomagodból?

– Egész biztos. Mi értelme annak, hogy mindenkinél barnább vagyok, ha egyből el is takarom egy pulóverrel? Jaj, anya, állj már meg egy pillanatra! Hadd öleljelek meg még egyszer! Annyira hiányoztál!

– Ó, te kis lüke! És mi a helyzet Stevie-vel?

– Dobtam. Már nem járunk. Szétmentünk.

Lola elmosolyodott, hogy ezzel is jelezze, mennyire nem rázta meg a szakítás. Stevie kedves srác, de a kapcsolatuk soha nem volt komoly. Lola a hasára bökött.

– Éhes vagyok. Egyből hazamegyünk, vagy befalunk itt valahol egy hamburgert?

– Ma nem eszünk hamburgert. Étterembe megyünk. Alex meghívott bennünket ebédelni – mondta Blythe. – Asztalt foglalt az Emersonban, a Piccadillyn.

– Hohó! Az Emersonban ebédelünk? Az ám az elegáns hely – tűnődött Lola. – Vajon mivel érdemeltük ki?

Blythe megsimogatta a lánya karját.

– Nem kellett kiérdemelni. Örülünk, hogy végre itthon vagy.

Az asszony persze nem mondott igazat. Mert valójában oka volt a dolognak. Alex kivárta, amíg mindenki rendel, és akkor pezsgőt hozatott.

– Alex, elment az eszed?

A márkás pezsgő náluk felelőtlen pazarlásnak számított. Lola egész gyerekkorában nem ihatott rendes, igazi Coca-Colát, csak kólaszerű üdítőket. Azok ugyanis sokkal olcsóbbak voltak.

Amikor a pincér megjelent az üveggel az asztalnál, Alex ünnepélyesen bejelentette:

– Vége az üzleti karrieremnek.

– Jaj, ne!

Lola szíve beleremegett az izgalomba.

Három éve, amikor eljött otthonról, Alex egyik pillanatról a másikra felhagyott a szerencsejátékkal. A szörnyű időszak után a kaparós sorsjegynél kockázatosabb próbálkozással nem kísértette meg a sorsot. Még a biliárdklubból is elmaradt. Inkább otthon töltötte minden estéjét. Rákapott az internetes oktatásra, és kitanulta az online kereskedelem csínját-bínját. Gyakran mesélt is róla Lolának; a lány mindig udvariasan végighallgatta, de valójában halvány fogalma sem volt arról, hogyan is működik a rendszer. Alex végül internetes vállalkozást alapított, és felmondott az autószerelő műhelyben, hogy minden idejét a cégnek szentelhesse. Lola eddig azt hitte, elég jól mennek a dolgai.

Édes istenem… Most csak azért fohászkodott, nehogy arról legyen szó, az apja visszaesett, és újra szerencsejátékra adta a fejét.

Jaj, csak azt ne!

– Szóval? – kérdezte óvatosan, miközben egész testét átjárta az idegesség. – Mi sült el rosszul?

Alex szeme megrebbent, és a ráncait az asztalon álló gyertya fénye csak még jobban kiemelte.

– Semmi sem sült el rosszul. Csak túlnőtt rajtam a vállalkozás. Alkalmazottakra lett volna szükség, és nagyobb irodát kellett volna keresni… Már nem lehetett tovább egyedül csinálni.

Lola bólintott.

– Igen, anya említette, hogy éjt nappallá téve dolgozol.

– Soha nem is álmodtam, hogy ennyire beindul az üzlet. Hihetetlen, de egyben elég ijesztő is. Aztán megkeresett egy befektetőcsoport – magyarázta Alex. – És felajánlották, hogy kivásárolnak.

– Ó! Ez nagyszerű – lelkendezett Lola.

Nagy kő esett le a szívéről, hogy Alex nem pókerezni kezdett újra.

– Igen, nagy megkönnyebbülés – felelte Alex, és komoran bólintott, majd felemelte a pezsgőspoharát. – Úgyhogy erre igyunk!

– Helyes – vágta rá Lola, összekoccintva a szüleivel a poharát, és nagyot kortyolt az ínycsiklandozóan hideg italból.

– Mellesleg – tette hozzá Alex – 1,6 millió fontért sikerült kivásárolniuk.

Szerencsére Lola éppen lenyelte a pezsgőt, különben most fuldokolva köpte volna vissza.

– Ez komoly?

– Igen! – válaszolta Blythe, és a szeme nevetett. – Nem tudod elképzelni, milyen nehéz volt tartani a számat egész eddig! Már a reptéren majdnem elszóltam magam.

– Édes istenem! – suttogta Lola.

– És ez a tiéd – mondta Alex.

Egy csekket húzott elő a zsebéből, és átnyújtotta az asztal fölött.

– Te jó ég!

Lola keze remegni kezdett, miközben a nullákat számolta, elölről hátrafelé, majd hátulról vissza. Szóhoz se tudott jutni.

Az anyja előtt sikerült titokban tartaniuk a három évvel ezelőtti drámai eseményeket, így most még nehezebb volt felszabadultan megszólalnia. Alex most, bár erre egyáltalán nem lett volna szükség, sokszorosan, nagyon sokszorosan adta vissza azt, amivel annak idején Lola kisegítette. A történteket nem lehetett megmásítani, de a férfi valahogy szerette volna kifejezni a háláját Lolának.

Végül, nagy nehezen, Lola csupán ennyit tudott kinyögni:

– Alex, ezt nem lehet.

Találkozott a pillantásuk. Alex elmosolyodott:

– A lányom vagy. Miért ne lehetne?

– Én is mondtam, hogy túl sok – csicseregte Blythe büszkén –, de nem lehetett róla lebeszélni. Csak aztán el ne szórd nekem!

– Végre elköltözhetsz abból a bérelt lyukból, ahol laksz – jelentette ki Alex. – Vehetsz magadnak egy villát a hegyoldalban. Az nem pénzszórás.

Lola nem bírta tovább türtőztetni magát, felpattant, és az apja nyakába vetette magát.

Kit érdekel a villa a hegyoldalban!

Végre megengedheti magának, hogy visszajöjjön Londonba, és valahol itt vegyen lakást. Mert Mallorca ugyan csodálatos hely, de mégsem az igazi otthona.

– Lola! – A feltűnő jelenet közepette Blythe elkeseredetten próbálta valahogy szalonképes formába hozni a lányát, már ami a szoknyáját illeti. – Szállj le apádról, és állj normálisan, az ég szerelmére! Mindenki a bugyidat bámulja!

Van valami egészen zavarba ejtő abban, hogy az ember kilép délután fél négykor egy meghitt, gyertyafényes étteremből, és egyszerre ráébred arra, hogy odakint világos van, még ha borongós is az idő.

Az általános szürkeség azonban csak még vonzóbbá tette a ragyogóan kivilágított londoni üzleteket. Lola úgy érezte, szinte mágnesként vonzzák magukhoz a legragyogóbb kirakatok.

– Mi inkább hazamegyünk. – Anyját és Alexet nem tudta rábeszélni, hogy tartsanak vele. – De ne költs túl sokat!

– Anya, négy hónapja nem voltam itthon! Be kell pótolnom a lemaradásomat.

– Egy szép, meleg kabát tényleg nem ártana – bökte oda búcsúzóul Blythe.

Amikor a szülei elindultak az autó felé, Lola bevetette magát a Piccadilly mögötti városrészbe, és meg sem állt London leghíresebb bevásárlóutcájáig, a Regent Streetig. Ó, igen! Itt voltak végre azok az áruházak, amelyek annyira hiányoztak neki. A hatalmas, elegáns terek, az illatszerosztályok és a mozgólépcsők, amelyek további, még csábítóbb dolgok felé vitték magukkal az embert…

És ami még jobb, hogy itt volt a Kingsley’s könyvesbolt.

Lola egy pillanatra megállt a bejárat előtt, hogy késleltesse az élményt. A ruhák is csodálatosak, de azért a szívében a butikok mindig a második helyre szorulnak a könyvesboltok mögött. A mallorcai tengerparti kis boltot sok minden miatt lehetett szeretni, de a roggyant forgó polcain szomorkodó, megviselt, papírkötésű angol nyelvű könyvkínálat nem tartozott az üzlet fő vonzerői közé. Lola úgy sóvárgott már egy normális könyvesbolt után, mint egy drogos az újabb adagjáért. Semmi sem kelhet versenyre az új könyvek illatával, a borítók érintésével, a még friss, ropogós lapok átpörgetésével.

A könyvek iránti vonzalmát több barátja is gyanakodva figyelte, de Lolát ez nemigen érdekelte. Mások a cipőkért vannak oda. Nincs is baj a cipőkkel, éppen csak annyi, hogy egy jó cipővel mégsem lehet egy egész éjszakán át fennmaradni. Ahhoz viszont túl hideg volt, hogy Lola tovább fagyoskodjon a járdán, ráadásul az öltözéke sem volt megfelelő: a ruhái legfeljebb egy kicsit takarták, de nem melegítették a testét. A lány már előre beleborzongott a rá váró élvezetbe, és belépett a Kingsley’s hívogató és barátságos melegébe. Micsoda választék! Tornyokban álltak a csodálatos, kemény borítós kötetek, mindegyiken figyelemfelkeltő címlap, és mind azt kiabálja: Vegyél meg, olvass el! Lola végigfuttatta az ujjait a kötetek gerincén, és egészen addig észre se vette, hogy boldogan mosolyog, amíg össze nem akadt a tekintete egy másik vásárlóéval. A férfi visszamosolygott rá.

– Elnézést – mondta könnyedén, mivel az ebédnél elfogyasztott néhány pohár pezsgő megoldotta a nyelvét. – Mallorcán élek, úgyhogy jó ideje nem láttam ilyen sok könyvet.

A férfi fülig vörösödött.

– Jó magának. És, khmm, Mallorcán mégis merrefelé?

– Alcudiában, a sziget északi részén.

– Ismerem Alcudiát! – felelte a középkorú férfi. – Minden évben ott nyaralunk az édesanyámmal. Az óvárosban szoktunk apartmant bérelni. Micsoda véletlen!

Hmm, nem olyan nagyon nagy véletlen, ha figyelembe vesszük, hogy hány tízezer nyaralni vágyó brit turista zúdul a városkára minden évben. De Lolát kicsit meghatotta a férfi lelkesedése.

– Egy étteremben dolgozom, a kikötőben. Úgyhogy ha legközelebb remek tengeri kajákra támad gusztusa, nyugodtan ugorjon be hozzánk!

A férfi arca egészen kivörösödött az izgalomtól, Lola komolyan aggódni kezdett a vérnyomása miatt.

– Ez nagyon jól hangzik. Édesanyám nem nagy rajongója a tengeri herkentyűknek, de, gondolom, a maga kedvéért a szakács biztosan hajlandó akár egy omlettet is elkészíteni – mondta kicsit elbizonytalanodva. – Persze csak ha nem nagyon drága a hely.

– Nem, egyáltalán nem, nagyon is szolidak az áraink. Bármit lehet rendelni, amit csak szeretne az ember. Próbálunk megfelelni az igényeknek – nyugtatta meg a férfit Lola egy mosollyal. – Biztosan jól érzik majd magukat.

A férfi, aki szemmel láthatóan otthonülő típus volt, érdeklődve kérdezte:

– Mi a neve a helynek? Pontosan merre van? Jó lenne, ha adna valamilyen támpontot!

– Van jobb ötletem – válaszolta Lola, azzal kinyitotta a táskáját, előhalászta belőle az étterem kártyáját, és egy mosoly kíséretében át is nyújtotta.

– Köszönöm – szólt a férfi, és az arca felragyogott. Gyorsan eltette, és közben az órájára pillantott. – Hú, már ennyi az idő? Keresnem kell egy bankautomatát, mielőtt…

– Elnézést! – mordult rájuk egy hang hátulról. – Ebből most már elég. Meg kell hogy kérjem: távozzon!

Lola meglepődve megfordult, és döbbenten látta, hogy a felszólítást neki címezte egy nagydarab, csontos, ősz hajú eladónő, aki csak úgy remegett a felháborodástól.

– Elnézést, hozzám beszél?

– Hah! Meg ne próbáljon magyarázkodni! Gyerünk, távozzon, hagyja békén a vásárlóinkat! – mondta a nő, kezével egyenesen az ajtóra mutatva, mint valami közlekedési rendőr. – Kifelé, kifelé! Nincs itt szükség a magafajtákra!

– Tessék?!

Lolának leesett az álla. Ennek a nőnek teljesen elment az esze? Hitetlenkedve halványan elmosolyodott, és odafordult a férfihoz, aki azonban döbbenetében hátrálni kezdett.

– Itt űzi a mocskos mesterségét, zaklatja a tisztességes vásárlókat – folytatta a nő egyre felindultabban. – Gusztustalan! Nem tűrök el ilyesmit ebben a boltban!

– Miféle mesterséget űzök én? – húzta fel a szemöldökét Lola. – Miről beszél maga? Nem vagyok én prosti!

– Ne vitatkozzon itt velem, kisasszony! Hallottam, mit mondott annak az úriembernek. Különben is, nézzen magára! – azzal a nő mutatóujjával vádlón Lola feszes fehér topja és egy aprócskának is alig mondható, citromzöld szoknya felé bökött, amely igencsak hagyta érvényesülni Lola szép hosszú lábát. – Teljesen egyértelmű, miféle nőszemély maga!

Odafordult a férfihoz:

– Maga mit gondolt, amikor először meglátta?

– Hmmm… Hát… – a pasas zavarában csak dadogni tudott. – Ú-úgy go-gondoltam, ho-hogy elég e-egzotikusan ö-öltözködik.

Lola úgy érezte, mindjárt felrobban.

– Mallorcán élek! Most érkeztem vissza a délelőtti géppel. Fogalmam sem volt, hogy ilyen hideg lesz itt. Mondja csak meg neki, hogy miről beszélgettünk – követelte Lola, de elkésett: a megrettent férfi kisurrant a boltból.

– Hordja el magát, mielőtt kihívom a rendőrséget! – kiáltotta az eladónő. – Ez egy jó hírű bolt, és nincs arra szükségünk, hogy a magafajták ideszokjanak. Jóravaló férfiakat zaklat!

Ezek után szóba sem jöhetett, hogy Lola csak úgy kisétál az ajtón. Elolvasta a kitűzőről az eladó nevét is, Patnek hívták.

– Azért jöttem, hogy könyveket vásároljak, és majd akkor távozom, ha megvettem, amit akartam – mondta Lola hűvösen. Nem hagyta magát megfélemlíteni. – De mielőtt távozom, lesz pár szavam az üzletvezetőhöz.

Negyedórával később, amikor Lola egy rakás könyvvel a pénztár felé igyekezett, már érzékelhető volt, hogy a Pattel vívott szópárbajnak híre ment a boltban. A nőt mintha a föld nyelte volna el, a bolt többi alkalmazottja pedig, amennyire lehetett, feltűnésmentesen figyelte Lolát a távolból.

– Szeretnék beszélni az üzletvezetővel – kérte Lola.

A pénztáros bólintott, fölemelte a telefonkagylót, és valamit motyogott bele.

Kis idő elteltével kinyílt egy ajtó a bolt hátsó részében, és egy karcsú, negyvenes nő bukkant elő. Kicsit olyan volt a jelenet, mint a nagy leszámolás az Újra szól a hatlövetű című filmben.

A nő odament Lolához, és egyből ezzel kezdte:

– Elnézését kérem Pat miatt. Szeretnék bocsánatot kérni a Kingsley’s nevében. Tudja, Pat hat hét múlva nyugdíjba megy, és ha ön most panaszt tesz ellene, akkor bajba kerül.

– Én…

– És… talán ezt nem is kellene elmondanom önnek, de sajnos Patnek van egy kis becsípődése a… hmm, szóval a fiatal lányokkal kapcsolatban – folytatta az üzletvezető, kicsit halkabban. – Tudja, a férje lelépett egy fiatal nővel. Pat, szegény, teljesen belerokkant a történtekbe. Ezért is reagálta túl a dolgot. Nagyon sajnálom. Komolyan beszéltem vele, úgyhogy ilyen nem fog többet előfordulni.

– Hát jó – mondta Lola. – Ez jó hír.

A boltvezető reménykedve pislogott rá.

– Tényleg? Nem tesz hivatalos panaszt ellene?

– Nem, nem fogok.

– Ó, nagyon köszönöm! Köszönöm szépen! – a nő örömében megragadta Lola kezét. – Ez nagyon rendes öntől. Szegény Pat! Tudom, hogy normális körülmények között nem mondott volna ilyeneket, de kemény dolgokon ment keresztül. Talán megérti, miért volt ennyire…

– Nem vagyok prostituált – szögezte le Lola.

Ez a kijelentés megakasztotta az üzletvezető gondolatmenetét.

– Ó! – mondta, és hogy a megrökönyödését palástolja, egy kicsit hátrébb lépett. – Természetesen nem az! Sajnálom, ha így értette. Még véletlenül sem gondoltam ilyesmire!

Lola elfintorodott. Az az öltözék, ami Mallorcán figyelmet sem érdemel, láthatólag itt, a hideg novemberben és egy londoni könyvesboltban könnyen más értelmezést nyer.

– Én meg azt hiszem, hogy ön is erre gondolt. De ne aggódjon. Egyébként még meg se kérdezte, miért szerettem volna beszélni önnel.

A boltvezetőnő zavarba jött.

– Valóban. Elnézést, meg vagyok kicsit kavarodva. Szóval miért akart beszélni velem?

– Emiatt – mutatott oda Lola a pultra, ahol egy felirat volt látható, ugyanolyan, mint amilyet már korábban, a kirakatban is látott. – E szerint eladót keresnek.

– Így van. Pat helyére, aki, ugye, nyugdíjba megy.

Egyre jobb – gondolta Lola.

– És milyen végzettség vagy tudás kell ehhez?

– A könyvek szeretete.

– Hát én szeretem a könyveket – vágta rá Lola.

Az üzletvezetőnő döbbenten állt.

– Úgy érti, magát érdekelné a munka?

Szemmel láthatóan furcsállta a dolgot.

– Van valami akadálya annak, hogy itt dolgozzak?

– Nem, nem erről van szó. De mintha Pat azt mondta volna, hogy ön külföldön él.

Lola rámosolygott a nőre.

– Azt hiszem, eljött az ideje annak, hogy hazatelepüljek.

Negyedik fejezet

Napjainkban

– Hogy hol dolgozol? Egy könyvesboltban?!

– Bizony!

Bár Lola megpróbálta túlkiabálni a dübörgő zenét, közben eltűnődött, érdemes-e erőlködnie.

– A Kingsley’sben. Én vagyok a Regent Street-i üzlet vezetője.

– Még jó, hogy nem én. A könyvek dög unalmasak – mondta a srác, és kacsintott.

A söröspohár üvegén átnézve fixírozta Lolát. Láthatóan meg volt győződve róla, hogy ellenállhatatlan. A haját zseléhegyek tartották egyben, az arcán pedig nyálas mosoly ült. Ahogy lassan tetőtől talpig végigmérte Lolát, megszólalt:

– Na, te aztán jól átvertél. Nem úgy nézel ki, mint egy könyvesbolt vezetője.

Lola erre csak egy dolgot válaszolhatott volna: „Elsőre te sem nézel ki faszfejnek, pedig nyilvánvalóan az vagy.”

– Pedig az vagyok – felelte e helyett Lola nyugodtan. – A legteljesebb mértékig.

– Vastag keretes szemüveget kellene viselned, meg valami ócska, régi kardigánt.

Lola pontosan tudta, mit kellene tennie: egy jól irányzott kézmozdulattal le kellene takarítani az önelégült mosolyt a srác képéről. De hangosan csak ennyit mondott:

– Te aztán tényleg nem jársz gyakran könyvesboltba.

– Én? Én aztán nem – közölte a fiú némi büszkeséggel. – Utálok olvasni, tiszta időpocsékolás. Na, még egy italt?

– Nem, köszi. Utálok inni, tiszta időpocsékolás.

– Most komolyan? – nézett rá döbbenten a srác.

– Nem. De veled inni valóban tiszta időpocsékolás – jelentette ki Lola, aztán felállt, és átment a bárnak abba a részébe, ahol jó barátja, Gabe beszélgetett néhány munkatársával.

Ez a buli az ő búcsúztatására szerveződött.

– Gabe! Én elindulok hazafelé.

– Ne már! – fordult Gabe a lány felé megdöbbenve. – Még csak kilenc óra van!

– Tudom. Azt hiszem, ma korán lefekszem.

– Pont ma? Na, várj csak! Mi történt az igazi Lolával? – nézett bele Gabe a lány arcába. – Azonnal mondd meg, mit csináltál vele!

Lola elmosolyodott, mert kicsit őt magát is meglepte a döntése: egyáltalán nem volt az a korán fekvő típus. Sőt, kimondottan szeretett bulizni.

– Tudom, hogy furcsa. Talán elkaptam valami nyavalyát. Na mindegy, ti azért mulassatok jól! – mondta, és búcsúzóul alaposan megölelte Gabe-et. – Majd reggel átjövök hozzád egy teával és egy fejfájás-csillapítóval.

Gabe egészen elszörnyedt a terv hallatán:

– Legyen inkább holnap este, addigra talán felébredek.

Lola kilépett a bárból, és megborzongott az arcába csapó jéghideg havas esőtől. Ilyen időben esélytelen taxit fogni, úgyhogy határozott léptekkel elindult a metróállomás felé. Szorosan összehúzta magán kordbársony kabátját, hogy minél kevésbé fázzon, és rózsaszín magas sarkú cipőjében öntudatosan lépkedett a járdán.

Nem volt igazi búcsúbuli-hangulat. Végül is csak annyi történt, hogy Gabe csomó volt munkatársa összegyűlt. Igen, volt munkatársa, hiszen Gabe négy év után befejezte a munkát, és készen állt élete kalandjára, a nagy utazásra Ausztráliába.

Lola eltökélten lépkedett előre. Jóleső büszkeség töltötte el Gabe miatt, de közben az is belé hasított, hogy mennyire fog hiányozni neki a barátja. Nem sokkal azután ismerkedtek meg, hogy Lola visszaköltözött Londonba.

Miután Alex eladta a vállalkozását, és a vételárból származó összeg egy részével a lány bankszámlája gyarapodott, Lola azonnal lakáskeresésbe kezdett. Azon az eseménydús napon kicsit úgy érezte magát, mint egy mesebeli királykisasszony. Az első lakást Camdenben túl kicsinek találta. A második, amelyet megnézett, Islingtonban volt. Ez már nagyobb volt valamivel, de túl sötét volt, és mindent átható gombaszag terjengett benne.

A harmadik viszont, Lola nagy örömére, épp tökéletesnek bizonyult. Sőt az igazat megvallva Lola legmerészebb álmait is túlszárnyalta. A Radley Road egy nagyon helyes kis utca volt London egyik legizgalmasabb részében, Notting Hillen. A házak különböző színekben pompáztak. A 73-as számút azúrkék és fehér színűre festették. A második emeleti lakás egy hálószobából és egy tágas nappaliból állt, ez utóbbiból rá lehetett látni az utcára. Az ablakai pedig jó nagyok voltak, úgyhogy a nap ragyogóan besüthetett. A konyha és a fürdőszoba apró volt, de nagyon szép. Ahogy ott állt a lakásban, Lola egyből tudta, hogy ez kell neki. Nem sokat habozott. Örömkönnyekkel a szemében odafordult az ingatlanoshoz, és közölte:

– Ez tökéletes. Megveszem. Ez az igazi.

Pedig inkább azt kellett volna mondania:

– Hmmm, első ránézésre nem is rossz. Milyenek a szomszédok?

De nem ez történt. Így aztán a minden hájjal megkent ingatlanügynök hálaadó imát rebegett a meggondolatlan és a vásárlási láztól elhomályosult tekintetű ügyfél fölött érzett örömében, és megnyugtatóan mondhatta:

– Hát ez az! Micsoda öröm. Végre valaki, aki tudja, hogy mit akar!

És Lola, aki persze csak később jött rá arra, hogy milyen könnyen átverhető volt, elégedetten mosolygott, mert a kijelentést bóknak vette.

Pedig a szomszédok kérdése igen fontos tényező egy lakásvásárlásnál. Erre egyből rá is jött, amikor végül beköltözött. Lola tele volt jó szándékkal és boldog várakozással, amikor aznap délután becsöngetett a szembeszomszédjához, hogy bemutatkozzon.

Legnagyobb döbbenetére az ajtó szinte egyből kinyílt. A küszöbön egy nyolcvanas éveiben járó, aprócska öregember állt, csak úgy áradt belőle a rosszindulat és a keserűség.

– Maga mit akar? Jól felébresztett.

– Jaj, nagyon sajnálom – mondta Lola. – Csak szerettem volna bemutatkozni. Lola Malone vagyok, az új szomszéd.

– És?

– Hát… Most költöztem be a szemben lévő lakásba. Ma délután.

A férfi méla undorral mérte végig.

– Igen, azt hallottam, hogy milyen zajjal járt, amíg a holmijait felhozták a lépcsőn.

– De…

Elkésett. Az öregember becsapta az orra előtt az ajtót.

A férfit, mint később Lola megtudta, Ericnek hívták. Az is kiderült, hogy bár a mások által keltett zajokra nagyon érzékeny, ő maga igencsak hangos életmódot folytat. Például trombitál, mégpedig nagyon hamisan, reggel, este, vagy ha úgy tartotta kedve, akár éjjel is. Teljes hangerőn bömböltette a tévét. Talán hogy akkor is jól hallja, amikor éppen trombitál. Egy héten legalább háromszor pacalt főzött, és a fertelmes szag természetesen úgy átjárta Lola kis lakását is, mintha az egy vágóhíd melletti kifőzde lenne. A lány csak magát okolhatta, hogy a szomszédság rettenetesnek bizonyult. Most már persze Lola is értette, miért nézett rá olyan sajnálkozón az ingatlanügynök, amikor átnyújtotta a kulcsokat.

Lolát úgy nevelték, hogy tisztelje az időseket. Ericet azonban kénytelen volt rosszindulatú, kötekedő vénembernek elkönyvelni, aki mindent megtett azért, hogy Lola életét pokollá tegye.

Két év múlva az öreg kórházba került, és meghalt. Eric rémuralmának egyszer csak vége lett, a lakást kiürítették és meghirdették, Lola pedig azért imádkozott, hogy most nagyobb szerencséje legyen a szomszédjával. Fohászai meghallgatásra találtak. Az új szomszéd a nagyszerű Gabe lett – háromszoros hurrá! –, és, mintegy varázsütésre, Lola otthoni életminősége kétszáz százalékkal javult. Gabe-nél keresve se találhatott volna jobb szomszédot és barátot.

A kócos, szőke hajú, vékony és laza Gabriel Adams, azaz Gabe huszonkilenc évesen költözött be a Loláéval szemben lévő lakásba. Ez alkalommal ő kopogtatott be a lány ajtaján, és áthívta Lolát egy italra az új otthonához tartozó tetőteraszára.

Amivel egyből elnyerte Lola tetszését.

– Még csak nem is sejtettem, hogy van egy tetőterasz is – gyönyörködött Lola a ház mögötti részre nyíló kilátásban.

Mintha egy trópusi szigetet talált volna a gardróbszekrényben.

– Szinte mindig idesüt a nap – mosolygott vissza Gabe. – Azt hiszem, szeretni fogom ezt a helyet. Ebben a pólóban nagyon buzisan nézek ki?

Mivel a szemmel láthatólag drága trikó egyszerre volt feszes és neonrózsaszín, Lola habozva bökte ki:

– Egy kicsit.

– Tudom, hogy egy kicsit sok így. Már az is gyanús, hogy nagyon szeretem a rendet és még jól is főzök. Ezt már nem kellene felvennem – felelte a fiú, és egy mozdulattal kibújt a pólóból.

Izmos, napbarnított felsőtest bukkant elő. Gabe lazán odanyújtotta Lolának a Dolce and Gabbana trikót.

– Szívesen hordanád, vagy dobjam a kukába?

Mivel az új szomszéd egyre szimpatikusabbnak tűnt, Lola egyből rávágta:

– Ki ne dobd! Tényleg nekem adod?

– Persze! Neked jól áll ez a szín. Én meg csak begyömöszölném egy fiók mélyére.

Annyi gond azért adódott, hogy egy héttel később, amikor egy este Lola éppen ebben a trikóban igyekezett valahová, összefutott a barátnőjével hazaérkező Gabe-bel. A barátnő, egy villogó fekete szemű lány, a birtokos öntudatával fonta Gabe derekára a kezét. A póló láttán döbbenten torpant meg.

– Hogy kerül rád a barátom pólója?

– Hmmm… hát… nekem adta… – motyogta Lola zavartan, de amikor meglátta Gabe tekintetét, gyorsan hozzátette: – Azaz elkértem, és kölcsönadta.

A lány gyilkos pillantást vetett rá, majd Gabe-hez fordult.

– A születésnapodra vettem neked! Nehogy már kölcsönadogasd mindenféle nőknek, csak mert elég pofátlanok ahhoz, hogy elkunyerálják!

Gabe persze nem tudatosan, rosszindulatból viselkedett így. Ő bele se gondolt, hogy a Lolának tett nagylelkű gesztussal megbánthatja a barátnőjét.

De szerencsére nem sokkal később szakított ezzel a lánnyal, és Lola ismét nyugodtan hordhatta a pólót, amikor csak akarta. Aztán még volt egy csomó másik barátnő, és mindegyiket megbabonázta, hogy Gabe milyen szórakoztató pasi, és hogy mennyire nem akar komolyabb kapcsolatot. Persze mindegyik szentül meg volt győződve arról, hogy majd ő lesz az, akinek sikerül megtartania Gabe-et, és egyenesen behajózik a családi élet boldog kikötőjébe. Mondanunk sem kell, mindegyikük nagyot tévedett.

Illetve majdnem mindegyikük. Mert három hónappal ezelőtt Gabe megismerkedett egy hátizsákos ausztrál turistával, Jaydenával, aki éppen Londonban fejezte be világkörüli útját. Azonnal egymásba habarodtak, de ez alkalommal a lány volt az, aki otthagyta Gabe-et, hogy visszatérjen Sydney-be. Miután Jaydena hazarepült Ausztráliába, folyamatosan e-maileztek és chateltek. Nem telt bele pár hét, a lány rábeszélte Gabe-et arra, hogy adja fel londoni állását, és utazzon utána.

Lolának elakadt a szava, amikor meghallotta a dolgot:

– De… miért?

– Még sosem voltam Ausztráliában. Mindenki azt mondja, hogy csodálatos hely. Ha most nem megyek el, egy életen át bánni fogom.

– Szóval lehet, hogy soha többé nem foglak látni – rémült meg Lola.

Megriadt a gondolattól, hiszen Gabe-bel nagyon jó barátok lettek az elmúlt évek alatt. Kezdetben csak szórakozni jártak el együtt, ám amikor Lola apja, Alex néhány évvel ezelőtt szívinfarktusban váratlanul meghalt, és Lola teljesen kikészült, Gabe vigasztalta. Lola sokáig nem tudta feldolgozni, hogy szeretett apját nem láthatja többé. De a fiú rendíthetetlenül ott állt mellette, és segített neki átvészelni a nehéz időszakot. Lola ezért múlhatatlanul hálás volt neki.

– Nyugi, nem adom el a lakást, csak kiadom egy évre. Utána akár vissza is költözhetek.

Lola tudta, hogy a fiú nagyon fog neki hiányozni. De – nagyon is önző okokból – megszólalt benne a vészcsengő.

– És hol találsz bérlőt? Valami ügynökségen keresztül?

– Haha! – kiáltott fel Gabe, és jókedvűen oldalba bökte Lolát. – Szóval csak magad miatt aggódsz, és csak az érdekel, hogy vajon ki lesz az új lakó?

– Nem. De igen, szóval amiatt is.

– Ezt már elintéztem. Az egyik munkatársam, Marcus éppen válik a feleségétől. Ő költözik ide.

Nahát.

Lola megnyugodott. Ismerte Marcust, és nem volt vele semmi baja, eltekintve attól, hogy elég unalmas alak, és hajlamos arra, hogy órákon át csak a motorkerékpárokról beszéljen. Ami minden bizonnyal hozzájárult ahhoz is, hogy tönkrement a házassága.

– Úgyhogy csak semmi pánik – folytatta Gabe. – Mindent elrendeztem. Jól kijöttök majd egymással.

– Jól bizony – felelte Lola, és maga elé képzelte Marcust egy olajfoltos kezeslábasban. – Csak még nem tudom elképzelni, hogy pólót ad kölcsön nekem.

Uhhh, ez egyre jobban zuhog.

Lola felhajtott kabátgallérral igyekezett hazafelé a búcsúbuliból. A metróállomás felé sietett, és azt kívánta, bárcsak ne tűsarkú cipőt viselne. Bekanyarodott egy keskeny kis utcába, hogy gyorsabban elérjen a megállóhoz. Bosszúsan sziszegett, amikor az egyik lábával bokáig merült egy pocsolyában, és akkor…

– Eresszen el, eresszen! Neee!